Moji pacienti mají čtyři nohy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Duncan MacVean

Moji pacienti mají čtyři nohy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cruikshankovi a Charleymu, příbuzným duchem, dokonalým dvojčatům.

Charley přešel posvátný Duhový most 3. listopadu 2012 v půl šesté večer. Cruikshankův příběh pokračuje.

Předmluva

Lidé se mě často ptají: „Jaký je váš nejhezčí zážitek?“ A já nevím, jak bych odpověděl. Na některá zvířata, s nimiž jsem měl co do činění, bych rád co nejdřív zapomněl, například na velkého psa, který mě pokousal kvůli pouhému očkování. Bohatě mi to však vynahradilo úžasné prase – když jsem mu stříhal paznehty, poslouchalo operu. Většinou jsou to však úchvatné příběhy pacientů i lidí, kteří k nim patří, přestože jsou někdy hodně dojemné, nebo naopak dosti bizarní. Tak jako ve většině příběhů ze života je pravda leckdy mnohem podivnější než fikce.

Má setkání s pacienty bývají příjemná, hřejivá, humorná a někdy také smutná. Zejména taková dobrodružství a vztahy jsem se pokusil popsat. Vše, o čem píšu, se opravdu stalo, změnil jsem jen jména a určité skutečnosti, které by mohly jednající osoby identifikovat, abych nenarušoval soukromí svých klientů. Ale ti, které jsem navštívil, se nepochybně poznají a vzpomenou si. Některé kapitoly spojují příběhy dvou pacientů a jejich pánů. Chtěl jsem totiž určité téma pojednat podrobněji, abych nabídl určité poučení. V některých situacích jsem zatajil rasu nebo velikost zvířete, zvlášť proto, abych neuvedl klienta do rozpaků, kdyby ho náhodou všeteční sousedé poznali. Dialogy jsem se snažil co nejpřesněji reprodukovat. Za veškeré chyby může jen moje paměť. Vzpomínky jsem možná někde trochu upravil, vylepšil, ale události, pocity, atmosféra zůstaly zachovány. Význam reality je často mnohem lépe vidět optikou vyprávění.

Ve svých příbězích popisuji všeobecné pojetí práce praktického veterináře a své specifické přístupy. Do poslední kapitoly jsem zařadil doplňující podrobnosti o praktickém provozování veterinární medicíny při návštěvách.

Jak jsem začínal? Když jsem v roce 1988 skončil s pedagogickou činností na univerzitě státu Colorado, vrátil jsem se do svého rodiště, kalifornského Sacramenta. Uvažoval jsem, co budu dělat dál. Chtěl jsem si osvěžit své klinické dovednosti, a proto jsem pracoval jako dobrovolník na různých klinikách v okolí. Jsem nesmírně vděčný všem místním veterinářům, kteří mi dovolili pozorovat, cvičit se a čerpat z nich vědomosti.

Jako veterinář jsem první tři roky strávil v divočině, v malajské džungli. Před studiem veteriny jsem se zabýval ochranou divoké zvěře a osobně jsem se setkal s mnoha exotickými druhy. Jeden z veterinářů, který mi pomáhal s návratem ke klinické medicíně a chirurgii, mi doporučil, abych si založil vlastní praxi. Navrhl, že začít se dá s minimální finanční investicí a že mé zkušenosti z divočiny mohou být užitečné při práci s exotickými druhy a vzpurnými domácími mazlíčky. Této změny, která mi poskytla vzrušující úkoly a rozmanitost, jsem nikdy nelitoval. Byla prospěšná pro mě a pevně doufám, že i pro lidi a zvířata, s nimiž jsem se setkal.

Už pětadvacet let pečuji ve své praxi o zvířata, už pětadvacet let jim rozdávám pamlsky. Tvorové, o něž pečujeme, jsou úžasní. A stejně tak jejich lidští společníci. Naše zvířata nás chrání, pracují pro nás, hrají si s námi a baví nás. A stejně tak je důležité – a leckdy mnohem důležitější –, že zlepšují naše zdraví, duševní i tělesné. Společníci. O nich chci v této knize vyprávět.

Naši společníci, chlupatí, opeření i šupinatí, jsou plnohodnotnými členy našich rodin. Nikdy jsem nás nedokázal považovat za „majitele“. Majitelé nejsme, tak jako nejsme majiteli adoptovaného dítěte. Ne, jsme za ně zodpovědní. Jsme pečovatelé.

Jací jsou pečovatelé, s nimiž jsem se při své praxi setkával? Nedokážu je jednoznačně kategorizovat. Většinou jsou to milovníci zvířat, ale ne všichni. Skuteční pečovatelé svá zvířata milují. Většinou jsou schopni se do svého zvířete vcítit, ale ne všichni. Někteří klienti se stanou pečovateli automaticky, asi tak, jako když jejich dítě odejde na studia a rodiče „zdědí“ desetiletého papouška, který pak může žít ještě třicet čtyřicet let. Jedna klientka získala po smrti manžela do péče dvacet let starého aru zelenokřídlého, ptáka, který se snadno dožije padesáti i osmdesáti let. A tenhle papoušek ji neměl rád.

Mnozí lidé by se mohli domnívat, že klienti, které navštěvuji, jsou uzavření nebo staří. Avšak taková moje klientela není.

Nejčastěji – a bez ohledu na to, v které části města žijí – to jsou zaneprázdnění, pracující lidé, kteří mají několik zvířat. Jsou raději, když je veterinář navštíví doma, je to pro ně efektivnější i pohodlnější, než aby své mazlíčky vláčeli jednoho po druhém na veterinární kliniku. Zjistili, že s tolika zvířaty nejsou celkové náklady i s příplatkem za domácí návštěvu o tolik vyšší, než kolik by si za stejné ošetření a léky počítala veterinární klinika.

Při běžných návštěvách jsem vykonával pravidelné roční kontroly psů a koček, včetně tělesných prohlídek a rutinní vakcinace. Často to probíhalo takhle:

Protáhl jsem se dveřmi, aby pes nebo kočka nevyběhli ven. Psi a zvědavé kočky mi očichali nohavice a doktorskou brašnu. Někteří psi na ni škrabali, aby se dostali k pamlskům, které jsem v ní měl schované. Plaché kočky zase mizely ve vedlejší místnosti nebo zalezly pod nábytek. Děti si chtěly poslechnout srdce fonendoskopem. Pak bylo třeba podržet, často silou přemoci vzpírajícího se psa nebo nervózní kočku, abych je mohl naočkovat. Klient mi přitom někdy pomáhal a někdy jsem musel poradit, jak zvíře chytit. Třeba přidržet psa za obojek nebo popadnout kočku za volnou kůži mezi lopatkami. Už nespočítám, kolikrát jsem musel říkat, že když kočku chytím za zátylek, nijak ji to nebolí, že je to naprosto přirozené, protože právě tak přenáší kočičí máma koťata. Zvířata jsem raději prohlížel na dobře osvětleném místě. (Někdy to ale bylo složité; v domech, kde měli slabé osvětlení, jsem ve dne raději vyšel na dvůr, ve tmě jsem použil baterku.) Mnohokrát jsem prohlížel zvířata vkleče, anebo dokonce vleže. Často jsem slyšel: „Pane doktore, když už jste tady, můžete se kouknout taky na Peaches? Očkování jí ještě platí, ale v poslední době si nějak moc drbe uši.“ A to vše se mohlo stát během jediného dne.

Takové návštěvy byly častější. A přesto mohly být vzrušující, dokonce ještě dřív, než jsem zazvonil a přitom uvažoval, co na mě číhá za dveřmi. Leckterá návštěva začínala úplně obyčejně, ale pak se z ní stala komedie nebo tragédie, nebo byla prostě jen strašidelná. V následujících kapitolách vám otevřu dveře, jimiž nahlédnete do mého světa „cestujícího“ veterináře.

I
Psi a kočky vládnou

Pes je jediné zvířecí stvoření, které tě miluje víc než sebe sama.

— Josh Billings

Před tisíci let byly kočky uctívány jako božstva. A nikdy na to nezapomněly.

— Terry Pratchett

1
Bezzubý pes

Jednoho parného letního dne jsem vyrazil do Rio Lindy, městečka severozápadně od Sacramenta. Naléhavě mě volali k psovi, který údajně krvácel z krku a ze zadku.

Bylo stále větší vedro a na tajícím asfaltu se mihotal převrácený odraz domů v dálce. Ve městě, jehož ulice tvoří pravidelnou mříž a domy v nich jsou číslovány postupně, je celkem snadné se vyznat. Najít konkrétní adresu však někdy může být složité. Některé domy neměly číslo na poštovní schránce, na ulici ani u dveří. Někde dokonce poštovní schránka ani nebyla a mnohé domy stály daleko od silnice.

Rio Linda obydleli ve třicátých letech imigranti ze Středozápadu a z jižních států, z takzvaných Dust Bowl. Reklama jim slibovala úrodnou kalifornskou půdu. Přistěhovalci však po příchodu zjistili, že ta údajně úrodná půda je ve skutečnosti jen pár centimetrů silná vrstva na tvrdém, neprostupném podkladu, v níž přežije jenom plevel a pár zakrnělých stromů. Nebojácní moderní osadníci si tam přesto postavili domy a vychovali rodiny. Vznikla tak kolonie, jejímž obyvatelům někdo říkal „chudá bílá chátra“. Ve skutečnosti to však byli hrdí, houževnatí lidé, kteří se snažili uživit sebe a své rodiny. Domky si vybudovali vlastníma rukama z toho, co bylo dostupné, a ve tvrdé zemi zapustili kořeny.

Zdejší pozemky a bydlení patří stále mezi nejlevnější ve státě – zčásti kvůli půdě a častým záplavám z vylitých potoků, ale také proto, že tam chybí významnější daňový základ. Najdou se i honosné domy, většinou jsou však vidět jen skromná stavení. Mezi obyvateli je mnoho – řekněme – farmářů s malými poli, kteří chovají dobytek, koně, slepice a obvykle i kočky a psy.

U každého domu, který neměl čitelnou adresu, jsem musel přibrzdit. Když jsem zase náhle zpomalil a snažil se rozluštit vybledlé číslo na poštovní schránce, dopálil jsem chlapíka, který jel v pickupu za mnou. Zatroubil na mě, ale když jsem nezrychlil, mé šnečí tempo ho rozzuřilo, znovu začal troubit, prudce mě předjel, vystrčil na mě prostředníček a řval přitom nějaké sprostoty, kterým jsem raději ani nechtěl porozumět.

Svůj cíl jsem našel, právě když mě z hledání správného čísla začínala bolet hlava. Ano, 1660 nemůže být jinde než mezi čísly 1640 a 1680.

Zajel jsem na prašnou cestičku, ke klasickému Fordu Mustang. Stál na špalcích, natřený šedivou základní barvou, a před garáží, která neměla vrata, visel na kladce jeho motor. Cestičku rozhrabávalo pár slepic, a když našly nějakého brouka nebo zrnko obilí, spokojeně pokvokávaly. Další slepice kdákaly vzadu za garáží. Ve vzduchu se vznášela matoucí směs pachu nasládlého krmení pro drůbež a kyselé omáčky. Garáž z vlnitého plechu, očividně přistavěná ke starému domu ze třicátých let, byla plná všelijakých automobilových zdechlin. U stěny přiléhající k domu stál ponk. Na jeho tmavé, olejem promaštěné desce se porůznu povalovalo opotřebované nářadí.

Vpravo ode mě byl dvorek, obehnaný půldruhého metru vysokým plotem z drátěného pletiva. Tu a tam rostla tráva, ale většinou jej pokrývala jen holá hlína. U okraje dvorku blíž k silnici rostl zakrslý topol. Jenom ten nabízel trochu stínu. Ze stromku vyletovaly chumáče bílých vláken a v závějích usedaly podél plotu na zem a na všechno, co bylo poblíž.

Sebral jsem odvahu a vystoupil z příjemně klimatizovaného auta do té výhně venku. Zapnul jsem si plášť a ze zadního sedadla vzal doktorskou tašku. Obešel jsem Mustanga a zahnul k brance. Zkušenost mě naučila jít opatrně, pomalu, dokud jsem neměl jistotu, že cestu nehlídá nějaký „hodný“ pes. Stávalo se, že když jsem vešel na dvůr, chovatel mě ujistil, že pes, na kterého se jdu podívat, je opravdu hodný. Vzápětí mě však uvítala vrčící, slintající hromada psích svalů, podobná nějaké příšeře z filmu jako Vetřelec. Někdy to byl zase „jiný“ pes, ne ten, o kterém se mluvilo.

Z předních dveří dřevěného domu vyběhla bosá žena v modro-bílém tílku a tenké růžové sukni. Šaty jen stěží zakrývaly její štíhlé tělo. Když ke mně spěchala, všiml jsem si, že na tílku je emblém nejvýznamnější události roku v Rio Lindě – slavnostního zahájení žákovské softbalové ligy s průvodem a piknikem.

Bylo jí tak ke třiceti letům, možná něco přes třicet, a byla vysoká, skoro metr osmdesát. Mávala rukama nad hlavou a celá se chvěla.

„Šmarjá, dochtore, to sem ráda, že tu konečně ste. Pes mi vopravdu děsně krvácí.“

„Jen klid, paní Dennisová, podíváme se na to a uvidíme, co se dá dělat.“ Zhluboka jsem se nadechl a přemýšlel jsem, co bych řekl, abych se s ní trochu sblížil. „Mimochodem, máte hezký přízvuk. Odkud jste?“

Má slova ji nejspíš trochu uklidnila. Třásla mi rukou a přitom otevírala vrzající branku, která by nepochybně uvítala pár kapek WS-40. Její pohledná tvář se viditelně uvolnila, tmavohnědé oči jí jen tančily a mezi vystouplými lícními kostmi se jako slunce mezi bouřkovými mraky rozsvítil úsměv. „No ne, to vám teda děkuju. Víte, já sem z Tenn’ssee, z těch vrškůch na severovýchodě.“

Rty nedokázaly zakrýt úhlednou linku zubů s několika mezírkami, mezi nimiž to při některých slovech trochu zahvízdalo. Když mi vyprávěla, co se stalo, pomáhala si gesty rukama, skoro jako Italka. Ráno vyšla před dům, aby drůbeži na cestičce hodila trochu zrní, a její aljašský malamut Randy byl na předním dvorku. „Jenom tam tak seděl, celej krk vod krve, a dřepěl v krvavý louži. Drapla sem ho za vobojek, zatáhla sem ho kuchyně a vomyla sem mu krk a zadek. Ale pořád má na sobě krev. Musíte s tím něco dělat, dochtore.“

Dřevěná prkna schodů na verandu byla uvolněná, některá zkroucená a pár jich dokonce chybělo. Bílý nátěr na stěnách domu byl omšelý a popraskaný. Z okna na verandu vpravo ode dveří vlála rozbitým oknem záclona. Stojanový ventilátor za ní vrčel jako vrtule letadla. Vedle ventilátoru byl prosezený gauč. Podle toho pohodlí to byl asi obývací pokoj. Potrhanými síťovými dveřmi, pokrytými chmýřím z topolu, jsem viděl chodbou na nejspíš druhé síťové dveře vzadu. Na tmavé dřevěné podlaze se odráželo světlo. Temné stěny zdobily pečlivě urovnané obrázky.

„Vezměte Randyho sem, na trávník, je tu víc světla. Tady na něj líp uvidím.“

Zmizela uvnitř a za chvilku se znovu objevila na verandě. Ohnutá držela za obojek malamuta. Vlekla ho jako hadr po verandě, ze schodů a potom na kousek trávníku na dvorku. „Hezky si sedni a poslouchej pana dochtora. Von ti chce pomoct.“

Pak odešla a pes zůstal sedět v tom svém dlouhém, hustém, hladkém, šedém kožichu. S vyplazeným jazykem hlasitě oddychoval. Byly mu tak dva tři roky, zuby měl zdravé, uši vztyčené a pozorné oči barvy ocele.

Randyho jsem prohlédl, prohmatal mu tělo a hledal přitom otoky a mokrá místa. Asi v polovině krku byly v chlupech vidět dvě krvavé šmouhy. Ale ani tam, ani na jiné části těla jsem nenašel nic zvláštního nebo mimořádného. Zvedl jsem psa na nohy. Na zadku měl červenou skvrnu, ale zranění žádné. Nahlédl jsem mu pod břicho a pod ocas. Nebyl kastrovaný. Ale ani dole nebyl zraněný.

„Paní Dennisová, skočím si do auta pro holicí strojek, oholím mu krk a podívám se po nějakém zranění. Zatím jsem mu našel jenom tu krev na krku. Možná, že na zemi byla nějaká krev a on si do ní sedl. Od toho bude ta krvavá šmouha na zadku. Máte tu někde zásuvku? A můžete do nějakého hrnce nebo do kbelíku natočit vodu?“

„Si natáhněte prodlužovačku z garáže, ten muj s ní dělá na autech,“ řekla a odběhla do domu pro vodu.

Otevřel jsem kufr auta a z krabice s nástroji vyndal holicí strojek. Vzal jsem prodlužovačku nataženou ke kostře Mustanga, strčil ji do zásuvky a protáhl šňůru brankou, kam až dosáhla.

Za chviličku vyběhla paní domu s kbelíkem horké vody. „Děkuju. Postavte ho támdlenc k plotu,“ vypadlo ze mě. Okamžitě jsem se začervenal. Kruci, mluvím jako ona. V hlavě mi probíhal dialog. Ne, ne, já se jí neposmívám, hájila se má mysl. Jen se s ní pokouším sblížit prostřednictvím stejného jazyka, že ano. – Ale blbost, odseklo srdce. Plácnul jsi to bez přemýšlení. Buď sám sebou, chlape. – No dobře, tak jsem na chvilku podlehl barvitému jazyku. Není to nic tak špatného.

Hlídaje si jazyk, řekl jsem: „Přiveďte mi Randyho sem, oholím ho.“

Tak jako předtím ho přivlekla na okraj trávníku u branky. Chvíli trvalo, než jsem mu oholil ten hustý kožich, abych se dostal až na kůži a mohl prohlédnout zranění.

Říkal jsem si, že na Randyho místě bych teď chtěl být vevnitř, u ventilátoru, a ne tady v tom vedru. Uf, v plášti, který mi připadal stejně tlustý jako malamutí kožich, jsem se mohutně potil a začínal už taky trochu funět. Stín topolu končil kousek od nás.

Vepředu, uprostřed spodní strany krku, po obou stranách průdušnice, byly dvě čerstvé bodné rány. Trochu z nich kanula krev, ale nic vážného. Krční žíly nebyly zasaženy. Jedna z děr byla trochu natržená a potřebovala tak dva stehy. Říkal jsem si, že když rány vymyji, vydezinfikuji a dám Randymu injekci antibiotik, dobře se zahojí. „Tak tohle jsou bodné rány a…“

Zhluboka se nadechla a pak vyhrkla: „Japa to můžou bejt bodný rány? Dyť sou to hotový díry. Jak je to možný? Kdo to uďál?“

„Ne, prosím,“ skočil jsem jí do řeči. „Jsou to bodné rány. Nejspíš po kousnutí. A podle vzdálenosti je mohly způsobit zuby dosti velkého psa. Podle hloubky to neudělala kočka ani mýval. Nejspíš pes.“

„Ale to nejni možný. Tady na dvorku nejni žádnej jinej pes, kerej by to moh uďát. To vim teda natuty.“

Když jsem se před chvílí díval síťovými dveřmi na zadní dvorek, zahlédl jsem tam možná psa. „Máte ještě jiného psa?“ zeptal jsem se.

„No to máme, ale ten to uďát nemoh.“ Zakroutila hlavou, věděla, kam svou otázkou mířím.

„A to je ten pes vzadu na dvorku? Mně připadal jako pitbul.“

„Jo, to je. Chcete se na něj číhnout? Je hrozně hodnej, hotovej mazel. Randy a Bull si spolu hrajou v jednom kuse.“

Zmizela v domě a já jsem si mezitím skočil do auta pro dezinfekci, stříkačku s lokálním anestetikem a antibiotikem a šicí soupravu.

Vrátil jsem se, právě když paní vyšla na dvůr a vedla podsaditého, pořádně svalnatého Bulla. Valil se ke mně a mrskal přitom svým až překvapivě tenkým ocasem. Natáhl jsem k němu ruku. Pořádně mi ji oslintal. Ano, pitbul. A nekastrovaný. „Když si hrají, perou se taky někdy, jen tak z legrace?“

„Ale to jó, vono to někdy až vypadá, jako kdyby se chtěli ouplně sežrat. Válej se po zemi a všelijak se tahaj.“

„Tak podle mě to Bull při hraní trochu přehnal a Randyho kousl.“

„Ale depá, pane, to von by nikdá,“ řekla s bradou bojovně vysunutou.

Zvedl jsem obočí a pravil: „Ale vidíte sama, je silný, nízký, a Randyho mohl snadno chňapnout za krk a narušit kůži, i když to bylo jen hravé kousnutí. Žvýkací svaly má opravdu mohutné.“

„Ale, dochtore, dyť je mu víc než pět roků. Bude mu už vosum. Nemoh to uďát. Dyť von nemá jak.“

„A proč by mělo záležet na tom, že je mu víc než pět? Je pořád silný a připadá mi úplně zdravý.“

„Jo, zdravej, to von je. Vychovala sem ho sama. Než sme se předlóni přistěhovali z Campt’nu,“ řekla, jako kdyby tím odpovídala na mou otázku. Stála tam s rukama zapřenýma v bok. „Tak co, zaštupujete ho?“

Klekl jsem si, otočil se k Randymu a začal mu potírat krk dezinfekcí. „Ale stejně bych chtěl vědět, proč by Bull nemohl Randyho kousnout.“

Podívala se na mě jako na úplného pitomce a řekla: „Páč nemá žádný zuby!“

„Jak to myslíte, že nemá zuby?“

Podívala se na mě jako na úplného tupce a řekla: „Žádnej čokl v Campt’nu, kerýmu je víc než pět, nemá zuby.“

Paličatě jsem namítl: „Ale proč tolik záleží zrovna na těch pěti letech?“

„Každej přece ví, že koušou šutry a štěrk, takže si do pěti let vylámou všecky zuby.“

Aha, řekl jsem si, takže v tom je jádro pudla. Nebo – v tomto případě – pitbula. Vstal jsem a pokročil k Bullovi, přátelsky ho poplácal. Díval jsem se na něj a říkal jsem si, že je úplně v pořádku. Vypadal klidně a přátelsky. Ohnul jsem se, levou rukou jsem mu tlačil na spodní čelist, prsty pravé ruky jsem stlačil horní okraj tlamy a odhalil řadu zubů za špičáky. Prsty jsem přitlačil až nad zuby, abych stimuloval reflex otvírající tlamu. V duchu jsem si držel palce, když jsem Bullovi nařídil: „Řekni ááá!“

Pane jo. Bull otevřel tlamu a mistrovsky zívl. Podle mých zkušeností bývali bitbulové často tvrdohlaví a sevřeli čelisti, a tak jsem se jim nemohl dostat do tlamy, abych reflex vyvolal.

Jako koňský handlíř jsem nahlédl dovnitř. Naklonil jsem hlavu na stranu, abych do tlamy dobře viděl, a jako kdybych držel před ústy tlampač, vítězoslavně jsem prohlásil: „Tak se mi zdá, paní Dennisová, že má docela pěkný chrup.“

S ohromeným výrazem se podívala a řekla: „Pane jo, to mě vem čert, von má zuby?!“

„Ano, jsou trochu obroušené, ale pořád dost ostré, aby silný stisk čelistí pitbula prorazil kůži. A horní špičáky jsou přesně tak daleko jako dvě bodné rány na Randyho krku.“

„Asi máte recht, doktore, sou to zuby.“ Trochu jí spadla brada a na chvíli se zarazila. „Tak vono to vypadá, že to nakonec fakt uďál von,“ řekla potom. Otočila se k Bullovi: „Už se nesmíte taklenc pošťuchovat, je ti to jasný?“

Paní pak vyjádřila obavu, že když Bull někdy uteče ze dvora, mohl by teď, „když má teda ty zuby,“ nadělat v okolí nějakou neplechu. Bála se, že může ublížit té hezké fence čau-čau, po které toužil, když vloni hárala.

Zeptal jsem se: „A je v Camdenu hodně psů, kteří jsou koprofágní?“

„Kopro co?“

„Jestli někdy žerou svoje hovínka, nebo jiných psů?“

„Jo, tak to teda jó. Nechtěla bych se jim koukat do huby.“

V duchu jsem se usmál nad tím, jaké to asi je v té části světa, odkud pochází, kde pobíhají psi se zuby ulámanými až k dásním. Mladí psi často koušou kamení, zvlášť když se nudí. Ale někde jsem četl, že v některých vyšších oblastech Appalačského pohoří obsahuje půda málo minerálů. A v těch odlehlých místech krmí lidé svá zvířata všelijakými zbytky a psi nebo kočky si pak musejí shánět, co kde najdou. Napadlo mě, že taková strava, nebo třeba jen kousání kamenů, připadá psům jako vhodný doplněk takové výživy.

Píchl jsem Randymu lokální anestetikum a antibiotikum. Při čekání, než anestezie zabere, jsem paní domu řekl, že psi jsou samci a nekastrovaní, což může zvyšovat jejich agresivitu. Naléhal jsem na ni, aby nechala oba psy vykastrovat. „Po zákroku budou klidnější a sníží se pravděpodobnost, že by si navzájem ubližovali. A také se budou víc držet u domu a nebudou se nikde toulat, když k nim zavane pach hárající feny, a nebudou obtěžovat jiné psy nebo lidi v okolí.“ Menší pravděpodobnost, že by je mohla postihnout rakovina varlat, jsem už ani nezmínil.

Zahleděla se na mě přivřenýma očima. „To jako myslíte je vymiškovat?“

„Ano, vykastrovat. Chirurgicky odstranit varlata. Nebolí to, zákrok se dělá v celkové anestezii a rekonvalescence je bezproblémová.“

„Tak to ne, můj starej by nic takovýho nedovolil.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se, přestože odpověď jsem znal předem.

„Páč von řiká: ,Mně nikdo kulky neufik, tak je neufikne ani mejm psum.‘“

Zasmál jsem se. Muži se se svými psy často identifikují. Neodpověděl jsem, bylo mi jasné, že snaha zvrátit to hormony živené přesvědčení by byla marná.

Vrátil jsem se k Randymu. Zarovnal jsem potrhaný okraj rány a udělal jeden steh. Pak jsem té ctihodné dámě ukázal, jak za deset dní vzít nůžky a nit na straně u uzlíku ustřihnout a steh směrem od kůže vytáhnout. Nemusel bych sem jezdit znovu, jen abych odstranil steh.

Odešla do domu pro peníze, já jsem si zatím posbíral věci a tašku i nástroje odnesl do auta.

Právě když jsme se loučili, přijel její manžel. Zastavil vedle mého auta. Měl starý modrý pickup Ford, obouchaný a poškrábaný. Typické auto pracujícího muže. Než vypnul zapalování, ještě motor protúroval. Z vozu skoro vyskočil a řítil se k brance s rukou nataženou před sebe. Mozolnaté prsty s tvrdě zaslouženou špínou pod nehty mi ovinul kolem dlaně a pevně ji stiskl. Na předloktí měl vytetovaného nějakého tvora podobného jelenovi. Bradu mu zdobilo jednodenní tmavé strniště. Byl asi o pět centimetrů menší než jeho žena, na sobě měl zelené tričko s názvem nějaké kapely, o které jsem v životě neslyšel, a pod ním obrázek banjisty a chlapíka s houslemi. Kalhoty, to byly ušmudlané modré džíny, a na nohách měl odřené černé pracovní boty. Usmíval se stejně upřímně jako jeho manželka, až na to, že mu chyběly oba horní řezáky. „Dobrej, já sem Jimbo. Koukám, že ste mi zaštupoval psa,“ pohlédl k Randyho oholenému krku.

„Velmi mě těší, pane. Koukám, že děláte na autě,“ řekl jsem a kývl k Mustangovi. Pyšně se usmál a zamnul si ruce. On i manželka vypadali jako slušní, pracovití lidé, kteří se snaží, jak to jen jde, a mají rádi zvířata. Jejich vzájemnou lásku potvrdil vřelý pohled, který věnoval své ženě, než se otočil a zamířil ke garáži.

Poděkoval jsem manželce a ona poděkovala mně. Měl jsem dobrý pocit. Milí lidé.

Ucítil jsem, že se zvedá vánek. Už nebylo takové vedro.

Vyjel jsem na ulici, a jakmile jsem přidal plyn, zvedl se za mnou oblak prachu. Zamyslel jsem se nad poučením, kterého se mi dnes dostalo. O psech, kteří nemají zuby, a o hlíně, hovínkách a kamenech, které rádi koušou.

2
Čičinko, čičinko

Kdepak jsi?

David a Sarah Robinsonovi, emigranti z Kalifornie, byli naši přátelé. Bydleli na kopci v malajském Petaling Jaya, jen kousek od nás. Přestože byli asi o patnáct let starší než my, mě i manželku čas od času zvali do svého domu na různé společenské akce. Obvykle to byly koktejlové party, kde se objevovali různí ředitelé, právníci, lékaři, politikové, diplomati a jiné významné osobnosti. Moje žena Anna i já jsme měli podezření, že Robinsonovi nás nepřizvali ke svému dvoru jenom proto, že jme byli téměř sousedé. Věděli, že otec mé ženy byl v letech před japonskou invazí za druhé světové války předsedou Nejvyššího soudu Singapuru, ostrovního státu na špičce Malajského poloostrova.

Jako veterinář jsem je čas od času navštěvoval, abych prohlédl jejich kočku Pussycat, občas jsem jí léčil chronický zánět dásní, běžný problém tohoto plemene. Byla to nádherná, zlatohnědá habešská kočka s bílou skvrnou na hrdle. Oči měla fantasticky zelené. Byla ukrutně samostatná a nelíbilo se jí, když jsem na ni sahal.

Robinsonovi do svého domu často zvali vlivné lidi. Někteří hosté říkali domu „zámek“. Mezi návštěvníky bývali američtí plukovníci a generálové, kteří do Kuala Lumpuru zajížděli na krátkou dovolenou, za odpočinkem a rekreací z války ve Vietnamu. David a Sarah byli svěží a štědří hostitelé.

V Malajsii jsem pracoval jako veterinář na výzkumném projektu tropické medicíny. Bylo to mé první místo po absolvování studia veteriny. Chtěl jsem zdokonalovat své klinické schopnosti a k tomu jsem měl vedlejší práci. Přihlásil jsem se jako dobrovolný veterinář do státní zoo a ošetřoval jsem zvířata kolegů z výzkumného projektu. Také jsem pečoval o zvířata zaměstnanců amerického velvyslanectví a dalších, například Robinsonových, kteří mě žádali o služby.

Pan Robinson byl dokonalým ztělesněním typu muže, jaký se popisuje slovy „vysoký, tmavý a pohledný“. Byl „podnikatel“, jak o sobě říkal, který obchoduje s americkou vládou a různými zahraničními entitami. A proto hodně cestoval. Jednou jsme spolu na jejich odpolední curry party nezávazně hovořili a usrkávali růžový gin (obyčejný gin s kapkou grenadiny). Svěřil se mi, že „zabrousil“ i do některých koutů světa, kde Američané nejsou právě vítáni. Nikdy jsem přesně nevěděl, co je náplní jeho podnikání. Popsal mi to slovy: „Pomáhám podnikům navazovat kontakty s jinými podniky.“ Měl pevný stisk ruky, byl výmluvný i vtipný a svým úsměvem vybízel hosty, aby se u nich cítili jako doma.

Paní Robinsonová byla – dle svých slov – „spíš jen spolujezdkyně“. Řekla mi, že se často stěhovali a žili v tolika zemích, že už to ani neumí spočítat. A očekává se od ní, že bude pořádat večírky pro „hodnostáře a další důležité lidi“. Podle mě to byla pro tohoto šikovného byznysmena dokonalá partnerka, pohledná jako modelka, oblečená podle poslední módy, společenská a srdečná. Na jejích večírcích se musel každý cítit skvěle. Byla vysoká, štíhlá a krásná a ráda se obklopovala krásnými věcmi. Sídlo Robinsonových vypadalo jako výstava uměleckých děl.

Ta novoroční noc byla horká. Při krátké, ale silné odpolední bouřce křižovaly oblohu tlusté blesky. A jak to v tropech bývá, nebesa na nás vylévala kbelíky vody. Vzduch byl po dešti i v noci stále vlhký.

Spal jsem neklidně, celý zpocený jsem se pořád převaloval a vrtěl. Náhle mi u postele zazvonil telefon. Hned po prvním zazvonění jsem vystrčil ruku zpod moskytiéry a sáhl po sluchátku. Nechtěl jsem, aby se vzbudila moje žena. Mrkl jsem na budík hned vedle telefonu. Rozespalé oči mi řekly, že je jedna hodina.

Volala Sarah. Naléhavě mě žádala, abych okamžitě přišel, prý se něco děje s kočkou. Nemohl jsem ji odmítnout, zdálo se, že je vyděšená, řekla mi, že je to „naléhavé“. Přestože to bylo uprostřed noci. Dobrá, stejně už nespím.

Odhrnul jsem moskytiéru, a abych neprobudil manželku, co nejopatrněji jsem se zvedl z vrzavé matrace. Navlékl jsem si lehké khaki kraťasy, spodkami jsem se nezdržoval, kalhoty stačí, pestrou bavlněnou košili s krátkými rukávy (nemůžu přece jít k paní Robinsonové v obyčejné košili), nohy jsem zasunul do gumových pantoflí, které ležely u postele, a promnul jsem si oči, abych se opravdu vzbudil. Ani jsem nerozsvěcel, popaměti jsem vzal tašku a krabici s nejčastěji užívanými léky a nástroji a vyšel jsem ze dveří. Nevěděl jsem, co mě čeká, Sarah byla v telefonu velice stručná.

Kruci, skoro ještě spím a venku je tma. Snad to nebude zbytečné, napadlo mě, když jsem klopýtal od domu k autu s dvěma zavazadly v rukou.

Pak se ale probudila ta způsobnější část mého mozku. Pokáral jsem se za myšlenku, že mě noční telefonát mé přítelkyně obtěžoval, že její obavy jsou zbytečné. Naléhavé případy, říkal jsem si, patří k mé práci. Rád pomáhám. A navíc je to nedaleko.

Už jsem se trochu probudil a po propocené posteli a moskytiéře se mi přestalo stýskat. Byla tma jako v pytli, předměstí Kuala Lumpuru neosvětlovaly pouliční lampy. Reflektory mého auta se zařezávaly do vzduchu tak vlhkého, že vypadal spíš jako mlha. Povrch silnice se po bouřce stále leskl vodou.

Zastavil jsem na příjezdové cestě před sídlem Robinsonových. Světla u vchodu nesvítila a okna obývacího pokoje byla temná. Dave se asi bude kvůli bouřce složitě vypravovat na další z mnoha svých obchodních cest. Možná vypadla elektřina a ještě ji nikdo nenahodil.

S lékařskou taškou v ruce jsem zazvonil. Krabice s léky zatím zůstala v autě. Nikdo neotvíral. Pak jsem si ale všiml, že dveře jsou pootevřené. To nevypadá dobře. Puss-Puss (zaslechl jsem, že Robinsonovi tak své kočce říkali) by mohla vyběhnout, přitom to byla vyloženě domácí kočka.

Zevnitř se ozvala Sarah: „Pojďte dál, Duncane, a zavřete.“ Její hlas se nesl shora jako vůně kadidla. „Nahoru, k nám do ložnice.“

V domě jsem byl už mnohokrát a věděl jsem, že manželská ložnice jsou ty třetí dveře vlevo od schodů. Přešel jsem po travertinové dlažbě kolem mramorových sloupů ve vstupní hale ke schodišti, lemovanému originálními malbami, vkusně rozvěšenými na stěně jako v galerii.

Zahnuté schodiště osvětlovaly svíčky rozestavěné na schodech. Vydávaly vůni vanilky s trochou růží. Mihotavé plamínky svítily také na úzké římse podél stěny vedoucí ke schodišti.

Když jsem stoupal po schodech a držel se přitom tmavého ořechového zábradlí, přemítal jsem: Jak nádherný pocit umí vyvolat měkké světlo svíček a jejich omamná vůně…

„Pospěšte si!“

Volání mě skoro vylekalo. Začal jsem uvažovat prakticky. Samozřejmě, i my máme doma svíčky, kdyby byly potřeba, třeba po bouřce. Rychle jsem prošel chodbou. Jako letadlo na ranveji mě vedly další svíčky k otevřeným dveřím do ložnice. Uvnitř bylo také několik svíček, ale míň než venku a v šeru jsem skoro nic neviděl. Pak jsem zahlédl obrysy Sarah. Seděla v nohách postele. Dokázal jsem rozeznat, že má na sobě stříbrnou saténovou noční košili, od níž se odrážely tančící plamínky svíček. Poplácala dlaní postel.

Rozhlédl jsem se po ložnici, hledal jsme kočku.

„Postel, Duncane,“ řekla Sarah tiše.

Nemocné nebo vystrašené kočky se často schovávají pod postel. Odložil jsem tašku a vytáhl z ní baterku.

Pak jsem si klekl, zvedl přehoz a nahlédl pod postel. Zavolal jsem: „Puss-Puss, pojď sem. Puss-Puss.“ Vím, že kočka na zavolání nepřijde, leda bych přitom chrastil miskou s krmením, ale proč to nezkusit? Nic, samozřejmě.

Kočka nikde. Zpod postele jsem zavolal: „Nemůžu ji najít. Viděla jste, že sem zalezla?“ Sarah neodpověděla. „Neschovala se třeba do skříně?“

„Ne, je tady,“ řekla hlasem, v němž nechyběla její obvyklá smyslnost, ale s náznakem škrablavé podrážděnosti.

Ve chvíli, kdy jsem vytahoval hlavu zpod postele, ozvalo se jakési kviknutí. Nejdřív mě napadlo, že jen zavrzala pružina v matraci. Znovu jsem nahlédl pod postel. Nic. Možná už vylezla a vyskočila na postel. Výborně. Habešanky rády zalézají pod přehoz. Usmál jsem se. Vstal jsem a podíval se na postel.

Ležela tam Sarah s roztaženými pažemi. Slaboučkou noční košili, která objímala její dokonale tvarované tělo, měla vykasanou k pasu. Vyzývavě zavrtěla boky a široce roztáhla stehna. Pak ke mně natáhla ruce, usmála se a zamňoukala. „Mňau.“

Spadla mi brada. Byl jsem ohromen. Začal jsem něco blekotat. Ze staženého hrdla mi však vyšlo jenom „Ssssarahhh…“

I v mihotavé záři svíček jsem spatřil její úsměv, jazyk, kterým si olízla spodní ret, a prst, kterým mě zvala k sobě, a přitom říkala hlasem tak rozdychtěným, jaký jsem ještě nikdy neslyšel: „Pojď sem, mladý muži, moje čičinka tě potřebuje. Nasyť mě.“

Zatočila se mi hlava. Bál jsem se, že omdlím, překvapilo mě, jak tam leží a její klín se ke mně chtivě zvedá. Nevěděl jsem, co říct. Jistě, Sarah se mi líbila a její ženské, kočičí flirtování mě těšilo, ale nikdy jsem se na ni nedíval smyslně.

V tu chvíli jsem však ucítil, jak mi ve slabinách stoupá žár. Ne, to není možné. Můj šokovaný jazyk neroztál ani v tropickém vedru. I má mysl jako by zamrzla, tělo však naštěstí ne.

Svaly mých nohou ovládla slušnost. Popadl jsem tašku a vycouval z ložnice. Seběhl jsem schody ozářené svíčkami a vyrazil do tmy. Mé plíce lapaly po hutném, vlhkém vzduchu, jako bych se od chvíle, kdy jsem vykoktal její jméno, ani jednou nenadechl.

Celý roztřesený jsem nasedl do auta a nastartoval. Něco takového se mi ještě nikdy nestalo. Ještě nikdy mě žádná žena tak bezostyšně nevyzvala. Byl jsem sice ženatý, ale v jemnostech vztahů muže a ženy jsem zůstával přece jen trochu naivní. Zvlášť pokud jde o starší vdanou ženu a mladého ženatého muže. Celou cestu domů jsem se červenal, z kůže mi prýštil pot. Cítil jsem se trapně.

Když jsem dorazil domů a s rozbušeným srdcem jsem vešel do ložnice, zeptala se mě manželka: „Tak jak to s tou kočičkou dopadlo?“

Znovu jsem se začervenal, otočil se a zamířil do koupelny. „V pořádku, nic vážného. Postaral jsem se o ni.“

Ale nepostaral. Nebyl jsem si jist, jestli moje žena i ve tmě nezahlédla ruměnec na mé tváři. Chvíli jsem se v koupelně zdržel. Než znovu usnula. Teprve pak jsem ulehl a oddal se neklidnému spánku.

Po několika týdnech mi žena sdělila, že přijala pozvání k Robinsonovým na koktejlovou party s některými z jejich „vlivných“ přátel. Ta poslední slova byla pro mou ženu asi důležitá. Pokoušel jsem se vymyslet nějakou výmluvu, abych tam nemusel, ale nic věrohodného mě nenapadlo. Jak teď mohu předstoupit před Davea, natož před Sarah?

Sarah se však chovala, jako by se nic nestalo. Uvítala mě stejně jako při jakékoli jiné party, zvlášť když byli v doslechu další hosté. „Dobrý večer, pane doktore, paní MacVeanová.“ Její objetí nebylo přátelštější než jindy a doprovodil je vzdušný polibek na obě tváře. Dave mě uvítal nataženou dlaní, vřele a pevně. Zdálo se, že o ničem neví. Pane jo!

Setkání, na kterých bychom viděli oba, byla v následujících měsících stále vzácnější, zato se u nich stále častěji střídali čínští a vietnamští hosté. Dave trávil víc času v cizině než doma. A do roka se Robinsonovi odstěhovali.

Novou adresu nenechali. A Pussycat zmizela s nimi.

3
Oni

„Dobrý den, tady doktor MacVean. Přejete si?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moji pacienti mají čtyři nohy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.