Kdo ví, kde budu zítra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jindřich Šídlo, Tomáš Etzler

Kdo ví, kde budu zítra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Jindřich Šídlo a Tomáš Etzler, 2019

Cover photo © Vojtěch Vlk, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7601-203-5

ISBN e-knihy 978-80-7601-242-4 (1. zveřejnění, 2019)

Z Ostravy do USA

Americký sen a americká noční můra
(90. léta)

Nádraží Ostrava-Svinov, 1991.

Tomáši, pocházíš z Ostravy, čtrnáct let jsi žil v Americe, deset v Asii, projel jsi celý svět, teď žiješ částečně v Amsterdamu… Považuješ se stále za českého novináře?

Já se považuju za novináře s českými kořeny. Myslím, že u novinářů moc nezáleží na národnosti, pokud novinařinu dělají poctivě. Já se snažím přistupovat ke všem příběhům… nechci říct mezinárodně, ale neutrálně. Nechci být zaujatý, když dělám české příběhy, protože jsem Čech, a nechci být zaujatý, když dělám americké příběhy, protože jsem žil čtrnáct let v Americe. Na národnosti novináře by vůbec nemělo záležet.

Přesně půlku svého života žiješ v zahraničí. Ale tvoje rozhodnutí odejít se zrodilo ve svobodných poměrech, nebyl rok 1987, ale 1991. Čím to bylo? Byla to prostě devadesátá léta, kdy jsme mohli všechno, tak ses sebral a odletěl do Ameriky jen tak to zkusit?

Uvažoval jsem o tom už dřív. V roce 1988, když jsem vystudoval pedagogickou fakultu, jsem měl dinárový příslib do Jugoslávie.

To se utíkalo mimo jiné přes Jugoslávii, rozumím.

Ano, měl jsem mapy Julských Alp s tím, že mám dobré kamarády v Miláně, a byl jsem rozhodnut, že prostě přejdu Julské Alpy, že mě kamarádi vyzvednou na italské straně a zavezou mě na OSN do Říma, kde se pokusím jako uprchlík dostat do Spojených států. Ten plán jsem měl dlouho, o dinárový nebo devizový příslib jsem žádal roky. Měl jsem šťastné dětství, ale byl jsem nešťastný v téhle zemi. A viděl jsem, co to udělalo s mým otcem, viděl jsem, co to udělalo s jinými lidmi, a nechtěl jsem tak skončit. Ale pak se stala jedna věc. Jako tělocvikář jsem dostal práci dramaturga hudebních a zábavních pořadů v Československé televizi v Ostravě. A říkal jsem si: „To je možná znamení shůry, že bych do té Ameriky neměl odcházet, možná že to zas je úplně něco jiného, než co jsem si myslel, že mě v životě čeká. Třeba když budu v televizi, budu moci něco ovlivnit, něco změnit.“ A tak jsem ten příslib vrátil.

V čem by ta změna spočívala? Byl rok 1988, a i když mi bylo šestnáct, myslím, že to na žádnou velkou změnu poměrů nevypadalo.

Ano, nastoupil jsem tam ve svých pětadvaceti letech s naprosto naivní představou, jak to tam bude vypadat, co všechno budu moci dělat, že se možná budu moci vyjádřit nebo sám sebe jakýmsi způsobem realizovat. Velice rychle mi došlo, jak naivní tahle představa byla. Když jsem nastupoval, pozval si mě tehdejší ředitel studia Ostrava k sobě do kanceláře a tam mi vysvětlil, jak funguje nebo co to je Československá televize. To si pamatuju tu definici dodnes, řekl: „Československá televize je pěstí Komunistické strany Československa, která má za úkol vzdělávat pracující lid.“

To bych si šel asi hned zažádat o devizový příslib znova.

To jsem taky v roce 1989 udělal, ale nedostal jsem ho. No a pak to padlo. A já jsem odešel do Spojených států, protože jsem si uvědomil, že v té Československé televizi v tom ostravském studiu se prakticky vůbec nic nezměnilo. Pořád to tam řídili stejní lidé, kteří mi házeli klacky pod nohy a kteří na mě řvali, že jsem propagátor imperialismu, když se mi podařilo sehnat videoklip od Tiny Turnerové nebo od INXS, který se mimochodem natáčel v Praze. Podařilo se mi tehdy spojit se s jednou firmou, která distribuovala klipy ve Velké Británii. Chtěl jsem zkusit aspoň něco dělat, měl jsem ambice být prvním dramaturgem v Československu, co sem dotáhne západní hudební videoklipy, ale klipy byly strašně drahé. MTV a podobné kanály chtěly strašně moc peněz. Ale já s nimi dohodnul výměnu. Oni poslali deset klipů měsíčně a já jim poslal deset českých dechovek nebo vojenských pochodů.

K čemu jim to bylo dobré?

Vlastně nevím, možná do nějakých zábavných show. Nicméně lidé, kteří mi za tohle v roce 1989 nadávali, po listopadu nejdřív zalezli, ale asi po roce zjistili, že se nic nestane, že jim nikdo nic neudělá… Padlo několik hlav, šest nebo sedm lidí muselo odejít, jenže zbytek zůstal. Ve vedoucích a dramaturgických pozicích bývalo mnoho členů KSČ. A já si uvědomil, že s nimi prostě nechci dělat. A odešel jsem.

Jenže jedna možnost je jít tehdy třeba do Prahy a druhá věc je odletět do Ameriky.

Já jsem měl obavy, že to v Praze bude úplně to samé. Navíc jsem Prahu tak neznal, byl jsem tu jako dramaturg hudebně zábavných pořadů dvakrát nebo třikrát na služební cestě, ale prakticky nikoho jsem tady neznal. A Amerika, to byl sen. To byla prostě jakási touha.

Vypěstoval ji mimochodem ve mně můj tatínek, i když to to byl velmi zarytý a hrdý Čech. Byl profesorem literatury a českého jazyka. Když mi bylo patnáct let, tak jsem dostal svoje první primky a překlad inaugurační řeči amerického prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho, kterou jsem se tenkrát učil nazpaměť. Táta mě tlačil do americké literatury. Amerika, to byla pro mě země Hemingwaye, Steinbecka, Malamuda, Kerouaca, Ginsberga. Měl jsem o Americe taky naprosto naivní představy, přijel jsem do úplně jiné země, než jsem očekával.

To si myslím. A mimochodem, jak jsi tehdy uměl anglicky?

Jakž takž. Já jsem se domluvil základní angličtinou, protože jsem studoval angličtinu na gymnáziu a na vysoké škole a naši mi platili několik let privátní učitelku angličtiny.

Ptám se proto, aby případně i mladší čtenáři pochopili, že za komunismu nepatřila angličtina mezi automatickou součást vzdělání vysokoškoláků. Můj tchán, který na začátku 90. let odjel pracovat do BBC do Londýna, se naučil v Olomouci anglicky kvůli rockovým písničkám a z rockových písniček.

To mi pomohlo taky. A když už jsem věděl, že do Ameriky opravdu pojedu, tak jsem se začal strašně učit. Všude po kapsách jsem měl slovíčka. Když jsem se holil, tak jsem si přilepil slovíčka na zrcadlo. Ale samozřejmě: přijel jsem do Ameriky a ze začátku jsem vůbec nerozuměl. Nemohl jsem ani pořádně číst noviny, pořád jsem potřeboval slovník. Televizi jsem taky nerozuměl. Ale když už jsem tam byl přes rok, zjistil jsem, že mi to jde lépe a lépe, tak jsem si řekl, že si konečně koupím americkou knížku. Tak jsem šel poprvé do amerického knihkupectví a viděl jsem tam jména, která jsem v životě neslyšel. Vzal jsem jednu knížku do ruky, podívám se dozadu a tam stojí. „Prodáno přes sto milionů výtisků“. Já si říkal. To musí být poklad. Tak jsem to koupil. Byla to Danielle Steelová! Tahle limonádová literatura! Ale já u ní objevil jednu obrovskou výhodu – velice jednoduchou angličtinu. To doporučuju všem začátečníkům, co se učí číst v angličtině: kupujte tenhle druh literatury!

Odjezd s Lucií do USA, 1991.

Na jak dlouho jsi tam odjížděl? Když jsi sedal v Praze do letadla, říkal sis: „Letím na rok, na dva, nebo na zbytek života?“

Já si myslel, že odlétám na zbytek života.

V osmadvaceti?

Jo. Doufal jsem, že si tam najdu slušnou práci, která mě bude bavit. Vlastně jsem měl ještě větší ambice: prosadit se. V čem jsem se chtěl prosadit, jsem tušil velice matně. Ale už nebyl komunismus, věděl jsem, že se budu moci vracet, věděl jsem, že tam bude moci za mnou přijet můj syn, chtěl jsem tam přivézt maminku. Byla zpěvačkou v operním sboru v ostravském divadle, říkal jsem jí, že ji zavezu do Metropolitní opery. Tatínek už byl tenkrát mrtev. Měl jsem plány, že tam rychle zbohatnu nebo alespoň se stanu americkou střední vrstvou, že budu žít tam, ale že se budu moci kdykoliv vracet do tehdy ještě Československa.

Jaká tehdy Amerika byla? Psal se rok 1991, USA zvítězily ve studené válce, zvítězily ve válce v Kuvajtu… To musela být docela optimistická otevřená země, ne?

Byla optimistická. Ale přiznám se, že jsem to první rok moc nevnímal. Měl jsem celkem existenční problémy. Přijel jsem tam se svojí bývalou a dneska už zase současnou přítelkyní, měli jsme turistická víza, dva batohy a sto dolarů. Velkou částí obsahu těch batohů byly sójové boby. Tušil jsem, že možná bude hlad, protože jsme neměli práci, neměli jsme tam vůbec nic zařízeno předem, a říkal jsem si: „V sójových bobech je úplně všechno, je tam protein, je tam železo, jsou tam nějaký vitamíny, tak budeme alespoň jíst sójové boby.“ A jak jsem řekl, ani jsem pořádně v tu dobu nemluvil anglicky, takže jsem svět kolem sebe příliš nevnímal. Navíc jsem přijel do jednoho z nejkrásnějších, ale zároveň nejpodivnějších míst v Americe, a to je Salt Lake City.

Jak ses dostal do Salt Lake City? Promiň, ale normální člověk, co si chce na začátku 90. let splnit americký sen, přece nejede do Salt Lake City v Utahu.

Nejede, nejede. Ale doporučuju to, je to nádherné místo. Já jsem se tam dostal proto, že jsem v roce 1986 na zájezdu s pedagogickou fakultou v tehdejším Sovětském svazu na Kavkaze potkal nějaké americké horolezce. Tak jsem po nich takhle hrábnul, vyměnili jsme si adresy a psali jsme si. Tenkrát nebyly e-maily…

To je možná užitečné vysvětlit, že byly časy, kdy vůbec neexistoval internet.

Ano. Tak jsme si psali dopisy, normálně dopisy se známkou, šlo to na trase Ostrava – Utah třeba čtrnáct dní. A po revoluci jsem úplnou náhodou našel v Ostravě telefonní budku, odkud šlo telefonovat po celém světě zadarmo. Než se to rozkřiklo, samozřejmě, protože za pár dní před ní stála dlouhatánská fronta… A já z té budky zavolal i tomu chlapíkovi z Utahu. Utah je sice centrum světového mormonismu, ale on mormon nebyl. Byl to vynikající lezec, fanatik, dělal i helikoptérové lyžování. A Utah je pro horolezce ráj. Z města dojedete na kole za dvacet minut na místo, kde se dá lézt. Za stejnou dobu dojedete autem na skvělé lyžování.

Ale byla to Amerika, o které jsem v životě předtím neslyšel. Bohatá, ale upjatá, nesofistikovaná a prudérní. Byla to Amerika, kde se tenkrát ještě třeba neprodávalo v Salt Lake City pořádné pivo. Nebo bylo jenom v některých barech. Prodávalo se sice i u pumpy, ale to byla osmička.

Když jsme se přistěhovali, bydleli jsme u známých a sousedi si hned všimli, že tam jsou nějací noví příchozí. Tak zaklepali na dveře, po několika dnech, a říkali, jestli znám čtyři evangelia. Já říkám: „Ano.“ A oni na to: „My máme páté. Knihu mormonů, jestli máte zájem.“ A já jsem udělal tu chybu, že jsem řekl ano, protože mě to zajímalo faktograficky. Ale pak se mě snažili konvertovat a trvalo mi dva měsíce se jich zbavit.

Pořád nerozumím, jak ses v Utahu ocitnul.

Přiletěli jsme do Chicaga. Tady je potřeba zmínit ještě jednu spojku. V Chicagu jsem měl cosi jako sestřenici mé pratety, prostě nějaká velmi vzdálená rodina. Spojil jsem se s nimi, její syn nás vyzvedl na letišti v Chicagu, zaplatil nám první noc v hotelu a pak jsme s nimi strávili několik dní v malinké vesnici sto kilometrů západně od Chicaga. Pak nás teta ještě odvezla do městečka Laramie ve Wyomingu a odtamtud jsme už stopovali do Salt Lake City. Zbývalo už jenom asi 600 až 700 kilometrů.

Dojeli jste do Salt Lake City a co dál? To si člověk řekne: „Jedeme zpátky do Ostravy“, ne?

Začátky opravdu nebyly jednoduché. Lucie v tu dobu neuměla ani slovo anglicky… Jamese, který nás tam pozval, jsem předem pochopitelně neinformoval o svých dlouhodobých plánech.

Měl zaměstnání, pracoval jako zdravotník a vzal si asi čtrnáct dní dovolené, že pojedeme spolu lézt někam do Nevady. A já mu říkal: „Já nemůžu. Za prvé nemám ani dolar, za druhé si musím hledat okamžitě práci.“ Ale pomohl mi.

Moje první práce hned asi druhý nebo třetí den po příjezdu bylo umývání oken, kde ale záhy zjistili, že nemám pracovní povolení, takže to skončilo. James tam ale znal jednoho Čecha, s kterým mě seznámil, a ten mě seznámil s dalšími Čechy… Měl jsem přes ně nějaké kšefty, navíc mě James seznámil se svojí uklízečkou a já začal uklízet baráky. Lucie je velice šikovná, šila pěkné košile, které jsme prodávali večer po barech. Potom šila záclony s nějakou švadlenou, všechno načerno pochopitelně.

Ale jelikož všichni věděli, že jsme tam fakticky ilegálně, na turistická víza, tak jsme vydělávali tři čtyři dolary na hodinu. Já potom pracoval pro nějakého Slováka, který kupoval staré baráky, opravoval je a pak je pronajímal nebo prodával. Když jsem pro něj začal pracovat, tak už vlastnil celou ulici. Platil mi tři dolary na hodinu za strašnou dřinu. A já boural ty staré domy perlíkem dvanáct hodin denně za šestatřicet dolarů. Ale to byl takový člověk, který zaměstnával i svého staršího otce, platil mu to samé a ještě mu účtoval nájem za to, že u něho doma bydlí. Takováhle partička tam byla.

Dělníkem v USA, Denver 1996.

Jinými slovy, tohle asi nebyla ta Amerika, jakou sis vysnil. Napadlo tě někdy, že se prostě vrátíš?

Ne. Ne.

Ani jednou?

Samozřejmě všechno se pak ještě ztížilo tím, že jsme se s Lucií rozešli a já tam zůstal sám. Ve dvou se to lépe táhne. Zvlášť bez peněz a devět tisíc kilometrů od domova. Můžete si navzájem pomáhat, podpořit se. Navíc mi občas psali nebo volali bývalí kolegové z ostravské televize, bylo tam i pár dobrých lidí a přátel, kteří mi moc pomohli. A ti mi říkali: „Vrať se zpátky, co blbneš? Byl jsi dramaturg hudebně zábavných pořadů, a teď budeš umývat záchody v restauracích nebo bourat baráky?“ Maminka mi taky říkala: „Co tam proboha děláš?“

Ale já jsem si – možná až trochu zbaběle – říkal: „Když se vrátím, budu se muset každé ráno, až si budu mýt zuby, podívat do zrcadla a říct si: „Tys to nedal. Tys to vzdal. Tys to prostě vzdal.“ Rapper 50 Cent má desku, která se jmenuje Get Rich or Die Tryin’.

Vyšla sice asi až 11 let poté, ale já si říkal: Já to zkusím za každou cenu. Já to prostě musím dát… Co musím dát, jsem ale nevěděl.

Některé moje naděje byly úplně naivní. Jedna z nich spočívala v tom, že jsem v roce 1990 dělal tlumočníka na ostravském koncertě Deep Purple. A jejich zpěvák Joe Lynn Turner mi říkal: „Až přijedeš do Ameriky, ozvi se mi, my ti něco najdem.“ Dal mi i telefon, já mu samozřejmě hned ještě od té příbuzné z Illinois volal, nikdy to ale nezvedl a neodpověděl na jediný dopis, který jsem mu poslal. Nikdy jsem ho už neviděl.

Ale já si pořád věřil, že se dříve nebo později nějakým způsobem uchytím. Jenom jsem netušil, jak dlouho to bude trvat.

V tu dobu jsme tady v Československu žili v iluzi, že stačí přijet do Ameriky, říct, že jsme ze země, kde je prezidentem Václav Havel, a všichni si sednou na zadek. Což byla asi pitomost, že?

Až taková pitomost to není. Amerika je strašně velká země. A v Salt Lake City přemýšlejí lidé úplně jinak než v Chicagu nebo v New Yorku. Když jsme přiletěli do Chicaga, skončili jsme první večer v nějakém bluesovém baru a nějací Američané se mě zeptali, odkud jsem.

„Z Československa,“ povídám. To je zaujalo, začali jsme se bavit: „Cos tam dělal?“

„Dramaturga v televizi.“

Oni říkali: „Ty jsi pracoval v Československé televizi za komunistů? Jsme z místní zpravodajské stanice v Chicagu, přišel bys nám do studia říct, jaké to bylo pracovat v televizi za komunistů?“

A já se podíval na Lucii a říkám: „Podívej se, to bude brnkačka, nejsme tady ještě ani čtyřiadvacet hodin, a už nás zvou do televize. Já jsem ti to říkal.“

A to bylo naposledy na příštích sedm let, co jsem se v Americe bavil s někým z televize.

Každopádně jsi skončil uprostřed Utahu a zažíval kulturní šok.

Přesně, byl jsem v Salt Lake City a říkal si: „Počkat, počkat, tak jsem si to nepředstavoval! Kde jsou ti Hemingwayové, kde jsou ti Kerouaci?“ Byla to úplně jiná Amerika, než jsem znal z knih nebo filmů. Vůbec jsem třeba netušil, že v roce 1991 mělo cestovní pas jen asi deset procent Američanů. Osmdesát procent Američanů v životě nebylo, kromě Kanady, za hranicemi Spojených států a polovina z nich neopustila ani svůj vlastní stát.

Člověk by si ještě po zkušenostech z komunistického Československa myslel, že když má někdo americké peníze a americký pas, bude to využívat. A ne že bude sedět doma. Až o spoustu let později mi došlo, že drtivé většině Američanů stačí strašně málo. Chtějí svůj dům, chtějí svůj fotbalový nebo baseballový klub, chtějí svoje jezero, kam jezdí rybařit, a jestli to je všechno v okruhu sta kilometrů od Salt Lake City nebo od Dallasu, jim je úplně jedno.

Jedna věc mně ale v Salt Lake City začala rychle vadit: jakási sterilita. Nevím, jak se to za těch pětadvacet let změnilo, ale většinou to byla zejména bílá populace. Seznámil jsem se s několika Čechy a nebojím se říct, že to byla ta nejhorší odrůda Čechů, co jsem kdy poznal. Já jsem se potom i kvůli svým zkušenostem ze Salt Lake City s Čechy v Americe už vůbec nestýkal. Možná, že jsem je všechny hodil do jednoho pytle. Jednou jsem se tam ptal jednoho Čecha, proč se usadil právě v Salt Lake City. A on řekl: „Nejsou tady žádní negři.“

A ještě k tomu si vzájemně záviděli a nenáviděli se.

Tři z nich třeba pracovali v gumárně a potom jednoho z nich udělali mistrem směny. Do týdne mu někdo otrávil psa. Nebo tam byl jeden člověk, který tenkrát měl telefon, z nějž se daly všechny telefonní hovory nahrávat na kazetky, což taky dělal. Musím říct, že ke mně se vždycky choval štědře, zval mě domů, dávali jsme si drinky, nechal mě volat od sebe domů mamince… Ale jednou otevřel takovou skříňku a tam měl všechny ty kazety s nahranými hovory. Říkám mu: „K čemu to máš?“ A on povídá: „Nikdy nevíš, kdy to budeš potřebovat.“

Pak tam byl další člověk, co taky pracoval někde v továrně a o víkendech opravoval auta Američanům, dělal melouchy, šikovné české ručičky. Někdo ho za to udal na berňáku.

Mezi Čechy se tam děly strašné věci. A já si říkal: čím to je? Vysvětluju si to tím, že v Praze nebo v Ostravě žije spousta lidí, Čechů, z kterých si vyberete přátele. Tam byl jen omezený počet té české komunity.

V Praze nebo Ostravě si člověk vybírá přátele z velké skupiny lidí. Kdežto zde byla ta komunita tak malá, že šance najít si v ní dobré přátele byla velmi omezená, ne-li nemožná.

Takhle nějak si možná člověk z Evropy představuje základ „trumpovské Ameriky“, z níž byl o 25 let později tolik překvapen.

To je pravda. Utah byl v roce 1991/92 stejně pokrytecký, lživý a rasistický, jako je Trump. A Utah také volil Trumpa v roce 2016, takže se tam asi moc nezměnilo. Musím se přiznat, že se mi líbilo, co kdysi řekl ruský prezident Boris Jelcin, když z Ruska vypověděl nějaké mormony: Že je to plíseň lidstva.

To mi přijde trochu drsné.

Ale já si myslím, že měl celkem pravdu. Já jsem tehdy taky nevěděl, co je to za lidi. Jsou to rasisti a pokrytci. Nebo tehdy zcela jistě byli. Oni třeba interpretovali Bibli tak, že když Kain zabil Ábela, že ho Bůh potrestal tím, že je černý. A proto černoši žijí v „eternal sin“, ve věčném hříchu. Černoši v té době nesměli zastávat v mormonské církvi žádné funkce. A změnilo se to až poté, co se jejich šéfovi zjevil Bůh a řekl, že už to možné je. Tak jasně.

V roce 1992, kdy jsem tam byl, žily v Utahu necelé dva miliony lidí. Ale v přepočtu na počet obyvatel se tam sexuálně zneužívalo nejvíce dětí v celých Spojených státech. V Salt Lake City visely billboardy FBI s telefonními čísly vyzývající děti, aby zavolaly, když je bude někdo obtěžovat. Dobří mormoni.

V té době nebylo skoro možné získat v Utahu dobrou práci, pokud nebyl člověk členem mormonské církve. I já to zažil.

Lákali tě k mormonům?

To bylo takhle. Jednou jsem během lezení na skalách potkal chlapíka, taky horolezce, kterému jsem říkal, že sháním práci, ale nemám papíry. A on na to, že jeho maminka shání zahradníka, jestli jsem někdy zahradničil. Říkám: „Jasně, že jsem zahradničil.“ V životě jsem nezahradničil, úplně to nesnáším, mám rád přírodu a květiny, ale nevím, proč bych se měl kvůli tomu hrabat v zemi. Nicméně jsem zašel do veřejné knihovny a studoval jsem tam knížky o zahradnictví. Začal jsem pro tu dámu pracovat, ona se mnou byla celkem spokojená a jednou mi povídá. „Pomohl bys mi s manželem?“ A já na to: „Co? Pohřbít, zabít? Co chcete?“ Její muž měl Alzheimera a já se o něj začal starat.

Pořád moc nevím, jak to souvisí s mormonskou církví.

Ta dáma byla miliardářka, pocházela z jedné z nejstarších rodin ze Salt Lake City, která do Utahu přišla s Johnem Smithem, zakladatelem mormonské církve. Té ženské patřily obrovské pozemky, na kterých stály hotely, bytové domy, benzínky, takže ležela celý týden v posteli, vedle sebe ledničku a koukala na disneyovky. Jednou týdně jsme s ní otevřeli poštu a já zajel s šeky do banky. Dělala také večírky pro své přátele, místní smetánku. A seznámila mě také s miliardářem Jonem Huntsmanem, což byl otec dnešního velvyslance USA v Rusku. Huntsman chtěl tehdy otevírat chemické továrny na Slovensku, v Polsku, na Ukrajině. Já jsem v té době ještě mluvil slušně rusky i polsky, tak jsme se domluvili, že bych pro něho mohl pracovat. Začali mi shánět pracovní povolení. Ale měli jednu podmínku. Že se stanu členem mormonské církve. Já jsem říkal, že nemám zájem, že to je můj business, v co věřím. A oni se smáli a říkali: „To nic není, to je jenom takový big boys club.“

Připomínalo mi to, jak mě lákali do komunistické strany, když jsem nastoupil do Československé televize. Že jsem mladý a že bych mohl jít ostatním příkladem. Věděl jsem, že člověk musí v životě dělat kompromisy. Ale taky, že existuje hranice mezi kompromisem a prostitucí. A já jsem ji nepřekročil v roce 1988 v Československu a nechtěl jsem ji překročit ani v roce 1992 v Americe.

Z Utahu jsi ale nakonec zamířil do „vysněné Ameriky“, tedy do New Yorku. Jak se to stalo?

Vypršelo mi vízum. Měl jsem ho na šest měsíců a ještě v Utahu se mi povedlo ho o dalších šest měsíců prodloužit. Pochybuji, že by to ještě dneska šlo. Dokonce jsem si udělal americký řidičák a získal číslo sociálního pojištění, které sice neopravňovalo k práci, ale bylo jakýmsi rodným číslem. Takže jsem tam zapustil kořeny alespoň tímhle způsobem. Ale potom mi v srpnu 1992 vízum úplně vypršelo a já jsem se stal takzvaným „illegal immigrant“. Byl jsem v USA úplně načerno.

A několik lidí mi poradilo: „Hele, tady v Salt Lake City má přízvuk málokdo a dříve nebo později tě můžou chytit. V New Yorku má přízvuk každý, tam se ztratíš.“ Takže jsem sednul do auta a jel.

Takhle jednoduché to asi nebylo, ne?

Úplně ne. Měl jsem řidičák asi tři týdny. A získal jsem ho na kurzu, který trval asi týden, kdy jsem jezdil ve vypůjčeném autě s automatickou převodovkou po hřišti. Do ulic jsem se dostal asi dvakrát.

Tak proč jsi jel autem?

Protože jsem neměl peníze na letenku. Nebo měl, ale úplně bych se vydal ze všeho, letenka tehdy stála nějakých 200 dolarů. A tak jsem si vzpomněl na Kerouaca, jak oni převáželi auta. A já z knížky Na cestě věděl, že v padesátých letech používali firmu Driveaway. No a v roce 1992 pořád existovala! Funguje tak, že lidi jedou někam na dovolenou autem, pak se jim už nechce řídit zpátky, tak prostě dají auto k dispozici a někdo jim ho převeze zpátky. Našel jsem si je ve Žlutých stránkách, zavolal jim a za pár dní se mi ozvali, že mají něco do Elizabeth v New Jersey. Zjistil jsem, že je to kousek autobusem do New Yorku, a řekl jsem, že to beru. Jen to mělo drobný zádrhel, protože to auto mělo ruční převodovku a já do té doby nikdy nic takového neřídil. Přišel jsem do půjčovny, odskákal jsem odtamtud, v Salt Lake City způsobil několik obrovských zácp na křižovatkách, protože mi to uprostřed chcíplo… ale pak už to bylo jednodušší, vždycky jsem nabral plnou nádrž, doskákal na dálnici, dal jsem to na pětku, a když mi došel benzín, tak jsem zas doskákal ke stanici. A tak jsem dojel za dva dny do New Yorku. Byl konec srpna, hrozné dusno, vlhko a začalo pršet. Auto se mi zevnitř úplně zamlžilo, já vůbec nevěděl, co s tím mám dělat. Netušil jsem, že existuje něco jako ventilace. Byl jsem uprostřed Manhattanu, viděl před sebou slavnou budovu PanAm Building, snažil se utřít to sklo aspoň rukávem a najednou prásk, narazil jsem do policejního auta přede mnou.

To je velkolepý příjezd do New Yorku.

Ano. Policisté okamžitě vyběhli z auta, mířili na mě pistolemi, sami byli úplně vyděšení. Naštěstí zjistili, že nejsem nějaký přepracovaný šílenec, co po nich začne střílet, že jsem opravdu jen blbec ze Salt Lake City, co neumí řídit. Tak po mně nechtěli ani pas. Říkali jen, nic si z toho nedělejte, to se tu děje každou chvíli. Podívali se jen na řidičák a nechali mě jít. Kdyby koukli do pasu, zjistili by, že mám propadlé vízum, a v tu chvíli mě vezou na letiště a já jedu domů.

Jiným slovy jsi teoreticky mohl mít do dneška zákaz vstupu do Spojených států.

No jasně. To dopadlo dobře, problém byl, že jsem při tom nárazu zlomil na svém vypůjčeném autě mřížku chladiče a rozbil blinkr. A když jsem auto v New Jersey odevzdával, nevrátili mi zálohu 300 dolarů. Koupil jsem si lístek na autobus do New Yorku a ocitl se tam s posledními asi 20 dolary a bez víza. Byl jsem na tom hůř, než když jsem rok předtím přijel do Salt Lake City.

Ani se už neptám, jestli ses nechtěl přece jen radši vrátit do Česka, protože jsi stejně neměl za co.

Mé bydlení v New Yorku, 1992.

Přesně tak. Věděl jsem ale, že v New Yorku žije bývalý číšník z Ostravy, už ani nevím, jak se jmenoval, ale říkalo se mu Hrnek. A tenhle chlapík měl někde v Queensu celé jedno odporné patro nad krámky v přízemí a nasekal tam dvanáct místností, které pronajímal. Byl tam jeden záchod, jedna kuchyň. A protože už tehdy neměl místo, pronajal mi za 300 dolarů na měsíc matraci na podlaze v kuchyni. A tak jsem tam bydlel.

Bylo to skvělé. Bydleli tam třeba nějací dva paparazzi, kteří vstávali každý den ve tři ráno, vylezli na stromy před barákem, kde bydlela Madonna, a čekali tam na ni. Pak v pět, šest a v sedm odcházeli do práce dělníci, takže si šli do kuchyně udělat kafe. Přímo nad mojí matrací.

Já práci neměl, koupil jsem si za dvacet dolarů nějakou slepici, zeleninu a pivo, udělal jsem si obrovskou polívku a říkal jsem si, že když to budu pomaličku jíst, několik dní mi to vydrží. A každý den jsem šel pěšky na Manhattan, tam jsem pročesával ulice a chodil od jedné restaurace ke druhé, že jsem číšník. V životě jsem to samozřejmě nedělal. Přišel jsem třeba do italské restaurace a oni se mě ptali: „Kdybys dával tohle a tohle jídlo, jaké víno bys k tomu nabídl?“ „Bílé?“ Zkusil jsem to. Vůbec jsem netušil, že existují různé odrůdy bílého nebo červeného vína. Takže to nefungovalo. Ale asi po třech dnech, když už mi moje polívka došla, jsem práci našel.

Majitel jedné restaurace mi řekl: „Hele, nebudu kvůli tobě nikoho vyhazovat, ale když budeme potřebovat, tak ti občas zavolám.“ Volali většinou čtvrtek, pátek, sobota večer, potřebovali třeba utírat stoly, roznášet jídlo a vůbec je nezajímalo, jestli mám nějaké papíry nebo ne, byli to Italové… Občas jsem jim něco opravil, to jsem si zase hrál na kutila a začal vydělávat peníze načerno i v New Yorku.

To jsi ale byl v Americe už víc než rok, bylo ti skoro třicet – netrval ten život ze dne na den už příliš dlouho?

Ještě ne. New York byl něco hrozně občerstvujícího, prostě bum, New York… a já si v tu dobu pořád ještě říkal: „Ježišmarjá, já fakt žiju sen, já žiju život Bukowského, já žiju život Jacka Londona. Tak to dělali všichni. Já to zkouším na vlastní kůži.“ A to mě bavilo.

A taky se mi tam děly takové osudové věci. Jednou mi volali z práce, že mám okamžitě skočit do taxíku a přijet, protože mají málo lidí a plnou hospodu. Jel jsem tam, a když jsem z toho taxíku vylezl, na zemi ležela magnetofonová kazeta. Tenkrát se ještě poslouchaly kazety.

To bude možná těžké vysvětlit komukoliv pod 30 let. Prostě ještě něco staršího než CD.

Ano, starší cédéčka. A tam byla na jedné straně Megadeth, Symphony for Destruction a na druhé straně kapela Danzig, How the Gods Kill.

A já jsem tuhle kazetu potom poslouchal šest let. Protáhla mě nejhoršími roky.

Cos vlastně čekal, že se stane?

Vím, co se stalo. Ještě v Salt Lake City jsem se seznámil s jednou ženskou, s kterou jsme si potom psali a volali. Ona se mezitím přestěhovala do Denveru v Coloradu. A říkala mi: Přestěhuj se taky.

Z New Yorku se asi člověku moc nechce, zvlášť když na něj čeká tak dlouho jako ty, ne?

V New Yorku je hrozně moc lákadel, vidíš, kolik je tam dobré muziky, kolik je tam dobrého divadla, jazz, klasika, rocková muzika, galerie. Ale když člověk vydělává pět šest dolarů na hodinu, tak na to prostě nemá. Všechno to tam bylo, já si k tomu občas čuchnul, když jsem si ušetřil, byl jsem v různých klubech, kde hrály slavné světové kapely, ale pak jsem zase musel makat a šetřit jak blázen. A věděl jsem, že Denver bude daleko levnější. A navíc jsem pořád neměl povolení k pobytu, nemohl jsem dostat práci. A ona mi nabídla, že si mě vezme a já budu mít nárok na papíry.

To je jak z filmu Zelená karta.

Přesně, Zelená karta. Ale my jsme to tak nebrali. Řekli jsme si, že to zkusíme, třeba to vyjde. Říkal jsem si, že nemám co ztratit. Takže jsem v New Yorku vydržel nakonec asi jen pět měsíců. A pak jsem se na začátku roku 1993 přestěhoval do Denveru a vzali jsme se. Musel jsem na imigrační, byl jsem tam přece jen nelegálně, a tam byli až neuvěřitelně shovívaví. Řekli mi, že musím přiznat, kolik jsem vydělal peněz, a že z toho musím zaplatit daně. A že je v podstatě zbytek nezajímá. Dostal jsem amnestii.

A s touhle ženskou jsem strávil dva roky. Bydleli jsme spolu, žili jsme jako manželé, o všechno se dělili. Ale nefungovalo to. Po dvou letech jsme se rozešli.

Lezení v Coloradu, 1996.

Čím ses živil?

Přijel jsem do Denveru a velice rychle mi docházely prachy. Našel jsem tam nějaké kluky, kteří dělali výškové práce na mrakodrapech, tak jsem jim řekl, že jsem taky horolezec, a oni, že mě najmou, ale až dostanu povolení k práci. Denver je menší než New York, tam se přece jen tyhle věci víc řeší. Pak mě ale napadla spásná myšlenka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo ví, kde budu zítra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.