Krajina príbehov 6 – Zrážka svetov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Christopher Colfer

Názov knihy – e-kniha

Copyright © Albatros Media, 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Robovi, Alle a Alvine.

Krajina príbehov by nikdy nevznikla bez vašich rád,
nadšenia a lekcií gramatiky.

A všetkým čitateľom na svete.

Po celý zvyšok života sa budem radovať z dobrodružstiev,
ktoré sme spolu prežili.

Vďaka, že navždy zostanete so mnou.

Poďme spoločne nikdy nezostarnúť.

„To, či bude mať váš príbeh šťastný koniec, závisí,
samozrejme, od toho, kde ho uzavriete.“

Orson Welles

PROLÓG

OSLAVA NARODENÍN

V Raji knihomoľov ešte nikdy nebolo takto plno. Do priestoru, kde kníhkupectvo zvyčajne organizovalo svoje akcie, prišlo viac ako tisíc ľudí, takže nakoniec nezostala nielen žiadna voľná stolička, ale ani miesto na státie. Malé pódium bolo zaliate svetlom a na večerný program tam boli pripravené dve kreslá a dva mikrofóny. Cez zástup novinárov a fotografov tlačiacich sa hneď dolu sa naň nedalo dobre dovidieť, ale usporiadatelia prítomných divákov ubezpečili, že zástupcovia tlače tam budú len úvodných pár minút.

Čitatelia niekoľkých generácií prišli do kníhkupectva preto, aby videli svojho obľúbeného spisovateľa naživo. Prešľapovali a mrvili sa od nedočkavosti, kedy sa sľúbený hosť ukáže – bolo to jeho prvé verejné vystúpenie po dlhých rokoch. Diváci však neprišli osláviť len spisovateľovu päťdesiatročnú kariéru, ale aj ďalší, naozaj výnimočný deň v jeho živote. Nad pódiom visel farebný transparent, ktorý namaľovali žiaci miestnej základnej školy, a na ňom sa skvel nápis: VŠETKO NAJLEPŠIE K 80. NARODENINÁM, PÁN BAILEY!

Úderom dvadsiatej hodiny, presne ako organizátori sľúbili, vyšiel na pódium muž v elegantnom obleku a uviedol podujatie.

„Dobrý večer, dámy a páni, vitajte v Raji knihomoľov,“ povedal do mikrofónu. „Volám sa Gregory Quinn, pracujem v New York Times Book Review a je pre mňa obrovskou cťou, že môžem moderovať dnešný večer. Stretli sme sa tu, aby sme oslávili muža, ktorého zásluhou sa zo sveta stalo oveľa magickejšie miesto, autora viac než stovky kníh pre deti.“

Dav pri zmienke o skvelej kariére pána Baileyho zajasal. Všetky jeho knihy by sa medzi tunajším publikom našli; azda každý divák si tie svoje obľúbené pritískal na srdce.

„Pri pohľade na vás mám radosť, že vidím v obecenstve takú pestrú skupinu ľudí,“ pokračoval Quinn. „Pán Bailey vždy vravieval, že za svoj najväčší úspech nepovažuje ani tak množstvo vydaných kníh či počet predaných výtlačkov, ale to, akí rôznorodí sú jeho čitatelia. Nedokážem si predstaviť lepšie ocenenie jeho práce než skutočnosť, že prináša potešenie rodinám po celom svete.“

Nejeden človek v publiku si položil ruku na hruď pri spomienke na radosť, ktorú mu autorove knihy za tie roky priniesli. Niektorí ľudia mali dokonca slzy v očiach, keď si vybavili, aký vplyv mali príbehy pána Baileyho na ich detské roky. Našťastie objavili jeho dielo v čase, keď dobrý príbeh potrebovali zo všetkého najviac.

„Ťažko by ste našli niekoho, kto sa pri počutí jeho mena neusmeje,“ ďalej hovoril moderátor. „Pán Bailey naplnil naše detstvo dobrodružstvom a napätím, jeho postavy nás učili rozoznávať dobro od zla a jeho príbehy nám ukázali, že predstavivosť je tá najmocnejšia zbraň na svete. Človek, ktorého prijíma do rodiny celý svet, jednoducho musí byť výnimočný, a tak mu teraz poďme pripomenúť, ako veľmi. Dámy a páni, chlapci a dievčatá, privítajte, prosím, jedinečného pána Connera Jonathana Baileyho.“

Aj hostia, ktorí dosiaľ sedeli, teraz vyskočili a kníhkupectvo sa začalo otriasať potleskom. Fotografi zdvihli svoje aparáty a javisko sa rozžiarilo v záplave bleskov.

Na pódiu sa objavil kúzelný štíhly starý pán a zamával nadšenému publiku. Mal veľké oči nebovobelasej farby a strapaté biele vlasy, ktoré mu trčali na všetky strany ako nadýchaný oblak. Na nose mu trónili hrubé okuliare, mal jasnomodré traky a prenikavo červené tenisky. Štýl obliekania a šibalské iskričky v očiach dávali tušiť, že pán Bailey je rovnako farbistá osobnosť ako postavy z jeho kníh.

Pán Quinn sa pokúsil pomôcť mu sadnúť si, on však mávol rukou, že nijakú pomoc nepotrebuje. A ešte aj potom, keď už sedel, diváci jasali a tlieskali ďalej.

„Ďakujem vám, ďakujem, ďakujem,“ povedal do mikrofónu. „Je to od vás veľmi milé, ale asi by bolo lepšie, keby ste s tým potleskom prestali, aby sme sa do toho mohli pustiť. Mám osemdesiat rokov – a v takomto veku je už čas veľmi vzácny.“

Diváci sa zasmiali a usadili sa, hoci väčšina ledva na kraj stoličky.

„Sme vám nesmierne vďační, že ste k nám dnes prišli, pán Bailey,“ ujal sa slova moderátor.

„Ja som rád, že mám takú príležitosť,“ usmial sa spisovateľ. „A ďakujem vám, pán Quinn, za ten krásny úvod. Dokiaľ som nepočul celé svoje meno, ani mi nedošlo, že hovoríte o mne. Po tej hromade komplimentov som mal strach, že kníhkupectvo pozvalo iného pána Baileyho.“

„Všetka tá chvála patrila vám,“ uistil ho moderátor. „A teraz to najhlavnejšie: všetko najlepšie k narodeninám! Je nám veľkou cťou, že taký významný deň môžeme oslavovať s vami.“

„No, keby ste chceli nájsť niečo staršie, než som ja, to už by ste museli zaryť poriadne hlboko do zeme,“ zavtipkoval pán Bailey. „Je to zvláštne. Keď som bol mladší, vždy som sa na narodeniny hrozne tešil. Teraz si s každým ďalším rokom čoraz viac pripadám ako konzerva po záruke, ktorú Boh zabudol vyhodiť.“

„Tak tomu ani na sekundu neuveríme,“ vyhlásil pán Quinn. „Kedykoľvek začujem zmienku o vás, sprevádza ju komentár o vašej neuveriteľnej vitalite. Máte nejaký recept na to, ako sa udržať vo forme a odkiaľ čerpať energiu?“

„Ako človek starne, je dôležité vyberať si takú formu, s ktorou sa môžete najlepšie stotožniť. A ako vidíte, ja som si vybral tekvicu,“ zavtipkoval pán Bailey. „Čo sa týka energie, tak sa jednoducho snažím čo najlepšie využiť tie štyri hodiny denne, keď som hore.“

Spisovateľ sa uličnícky usmial a publikum sa zvíjalo od smiechu. Ľudí tešilo, že rozpráva rovnako vtipne, ako píše.

„Dnes večer je tu s nami aj rodina pána Baileyho,“ opäť prehovoril pán Quinn a ukázal do prvého radu. „Ďakujeme, že ste nám svojho otecka a dedka nadnes požičali… Pán Bailey, predstavili by ste nám svoje deti a vnúčatá?“

„Veľmi rád,“ odvetil spisovateľ. „Toto je moja staršia dcéra Elizabeth, jej manžel Ben a ich dcéra Charlie. Vedľa nich sedí môj syn Matthew s manželom Henrym a ich chlapcami Aydenom a Graysonom. A potom je tu moja dcéra Carrie, jej manžel Scott a ich deti Brighton, Sammy a Levi. Ako vidíte, všetci sú adoptovaní – niekto takýto pekný rozhodne nemôže mať moju DNA.“

Z publika sa ozval smiech a potlesk, ktorým diváci privítali spisovateľovu rodinu, čím ich všetkých donútili vstať a ostýchavo zamávať.

„S veľkým zármutkom sme prijali správu, že začiatkom tohto roku zomrela vaša manželka,“ pokračoval moderátor. „Väčšina divákov asi vie, že aj pani Breanne Campbellová-Baileyová bola známa spisovateľka a dvadsaťštyri rokov zasadala v Senáte Spojených štátov, kým odišla na odpočinok.“

„Verili by ste tomu, že sme sa zoznámili a zamilovali sa do seba už na základnej škole?“ pripomenul pán Bailey s úsmevom. „Pokiaľ viem, bol som prvá a posledná chyba, ktorú v živote urobila.“

„Ako dlho ste boli manželmi?“ zaujímal sa moderátor.

„Päťdesiatdva rokov,“ odvetil pán Bailey. „Trvala na tom, že najskôr musí dokončiť vysokú školu, kým si ma vezme, a vydať piatu knihu, kým budeme mať deti.“

„To ma neprekvapuje,“ prikývol Gregory Quinn. „Pani senátorka bola odjakživa veľká obhajkyňa práv žien.“

„Okrem toho,“ usmial sa pán Bailey, „Bree zásadne robila všetko vtedy, keď to sama uznala za vhodné, smrť nevynímajúc. V našej rodine však nehovoríme o niekom, že zomrel alebo od nás odišiel, my vravíme, že sa vrátil k mágii – a k nej sa to hodí oveľa lepšie. Skôr než sa moja manželka vrátila k mágii, poschovávala mi po dome tisícky lístočkov s odkazmi, aby som ich našiel po jej smrti. Neuplynie deň, aby som neobjavil nejaký papierik s pripomienkou, že mám poriadne raňajkovať, alebo s otázkou, či som užil lieky.“

„Áno, to je skutočne magické,“ prikývol moderátor. „Obaja ste sa narodili a vyrastali v mestečku Willow Crest v Kalifornii. Je to tak?“

„Správne,“ pritakal pán Bailey. „Bol to úplne iný svet. Papier sa vyrábal zo stromov, autá jazdili na benzín a kofeín bol legálny. V podstate stredovek.“

„A spomínate si, kto prišiel prvý s myšlienkou, že by ste mohli písať?“

„Pani Petersová, učila ma v šiestej triede. Spočiatku sme si veľmi nerozumeli; ona považovala triedu za miesto, kde sa má dieťa vzdelávať, ja za skvelý kútik na driemanie. Rok nato sa stala riaditeľkou školy a prečítala si zopár poviedok, ktoré som napísal v rámci úloh z angličtiny. Bola presvedčená, že moje písanie má potenciál, a bola prvá, kto mi do hlavy zasial semienko tohto nápadu. Nikdy som jej za to neprestal byť vďačný. Jednu zo svojich kníh som jej aj venoval – bohužiaľ, už si nespomínam, ktorá to bola.“

„Rozprávkotopia 4: Literárna cesta!“ vykríklo malé dievčatko odkiaľsi zozadu.

„Áno, to je ona,“ prikývol pán Bailey a poškrabkal sa na hlave. „Musíte mať so mnou trpezlivosť, moja pamäť si vzala dovolenku krátko po sedemdesiatych narodeninách. V poslednom čase som schopný vziať do ruky knihu, prečítať ju od začiatku do konca a nezistiť, že som ju napísal.“

„Keď už hovoríme o knihách, pán Bailey, poďme sa venovať vašej pozoruhodnej spisovateľskej kariére,“ navrhol Gregory Quinn. „Ako som už spomínal, za päťdesiat rokov ste vydali viac ako stovku kníh. Patria medzi ne príbehy zo série Hviezdolália, záhadné prípady z Dobrodružstiev vzduchochlapca, letopisy o Kráľovnej galaxie, grafické romány o Superdencoch a najmä Rozprávkotopia.“

Pri zmienke o fantasy sérii Rozprávkotopia tlieskali diváci najhlasnejšie. Týchto šesť kníh zaznamenalo najväčší úspech v spisovateľovej kariére. Boli preložené do vyše päťdesiatich jazykov, predávali sa v stovke krajín a priviedli k čítaniu tisícky nečitateľov po celom svete. Podľa kníh Rozprávkotopie vzniklo niekoľko celovečerných filmov, desiatka televíznych seriálov a hora gýčových suvenírov.

„Väčšina vašich kníh sa stala bestsellermi, ktoré mali úspech tak u kritikov, ako aj u čitateľov, ale najväčšiu slávu vám bezpochyby priniesla Rozprávkotopia,“ pokračoval pán Quinn. „Čo je na nej také zvláštne, že ju všetci milujú?“

„Na to je jednoduchá odpoveď. Napísalo ju dieťa,“ priznal pán Bailey. „Veľa ľudí to nevie, ale prvú verziu knihy Rozprávkotopia: Čarovné zaklínadlo som dokončil, keď som mal trinásť rokov. V tom čase som sa za písanie veľmi hanbil, preto som ju nikomu neukázal, dokonca ani svojej rodine. Neskôr, to som mal už vyše dvadsať a na konte zopár akých-takých literárnych úspechov, som na ten starý zaprášený rukopis narazil na povale v dome svojej matky. Poutieral som z neho prach, opravil zopár chýb a poslal ho do vydavateľstva. Keby som bol tušil, aký úspech bude mať, bol by som to urobil oveľa skôr.“

„To je zaujímavé,“ potriasol hlavou moderátor. „Takže vy tvrdíte, že tá kniha je u detí taká úspešná preto, lebo ju vymyslelo dieťa?“

„Presne tak,“ pritakal pán Bailey. „Deti budú vždy priťahovať príbehy písané ich jazykom. A autori kníh pre deti si musia dávať pozor, aby ten jazyk nikdy nezabudli.“

„Mali ste neúrekom príležitostí písať pre dospelých, zostali ste však pri literatúre pre deti. Prečo vás baví písať práve pre ne?“

„Zrejme to bude tým, že deti mám radšej než dospelých,“ pokrčil plecami spisovateľ. „Akokoľvek rýchlo sa svet vyvíja, deti sa nikdy nezmenia. Každé sa narodí s rovnakou potrebou lásky, rešpektu a pochopenia. Spájajú ich rovnaké obavy, súcit a presvedčenie. Trápi ich nekonečná zvedavosť, hlad po poznaní a túžba po dobrodružstvách. Najväčšia životná tragédia je, ako skoro deti o tieto vlastnosti oberieme. Keby sme si zachovali ich svieži pohľad na svet, dokázali by sme veľké veci. Len si predstavte, aký nádherný by bol náš svet, keby sme ho videli detskými očami.“

„A čo by ste poradili začínajúcim autorom?“ spýtal sa novinár.

Túto otázku pokladal Conner Bailey za veľmi dôležitú, a tak sa na chvíľu odmlčal, aby si premyslel odpoveď.

„Vždy buďte otvorení tomu, aby vás svet inšpiroval a ovplyvňoval, ale nedovoľte, aby vás znechutil. Ono je to zvyčajne tak, že čím viac sa vás niekto snaží odradiť, tým viac vás potrebuje. Ako spisovatelia máme obrovskú česť a zároveň zodpovednosť vytvárať nový svet, keď sa ten súčasný zhoršuje. Rozprávači sú viac než len zabávači. Sme pastieri ideológie, dláždiči pokroku a vedci duše. Keby nebolo ľudí ako my, ktorí si dokážu predstaviť lepší svet a majú v sebe dostatok odvahy dávať otázky a postaviť sa tým, ktorí sa pokúšajú potlačiť ich z moci úradnej, asi by sme ešte žili v tom stredoveku, do ktorého som sa narodil.“

V miestnosti zavládlo také ticho, že bolo počuť tikot hodín. Pán Bailey sa až zľakol, že sa obecenstva niečím dotkol, ale po niekoľkých sekundách, keď si jeho slová prebrali v hlavách, sa ozval ďalší burácajúci potlesk.

„Po takejto odpovedi sa už bojím položiť ďalšiu otázku… Tak čo keby sme teraz dali priestor publiku?“ navrhol pán Quinn.

Okamžite sa zdvihli skoro všetky ruky v sále. Pán Bailey sa pri tom pohľade zasmial – potešilo ho, že toľko ľudí sa chce na niečo spýtať takého starčeka, ako je on.

„Začnime napríklad tou dámou v hnedej blúzke,“ ukázal pán Quinn.

„Séria Hviezdolália je oveľa temnejšia než väčšina ostatných vašich kníh, najmä tá časť o histórii otroctva v Amerike. Nemali ste obavy, že to bude pre vašich malých čitateľov pritvrdý oriešok?“

„Ani najmenej,“ odvetil spisovateľ. „Nikdy nebudem históriu farbiť naružovo len preto, aby niekto mohol v noci lepšie spať. Čím viac svetla vrhneme na problémy tohto sveta, súčasné aj minulé, tým ľahšie ich dokážeme riešiť.“

„Nech sa páči, teraz ten chlapec vpredu,“ ukázal Gregory Quinn.

„Koľko postáv ste napísali podľa seba?“

„Všetky – najmä zloduchov,“ žmurkol naňho pán Bailey.

„Prosím, mladý muž uprostred,“ pokračoval moderátor.

„Čo vás inšpirovalo k napísaniu Rozprávkotopie?“

Potmehúdske iskričky v spisovateľových očiach boli už také neprehliadnuteľné, ani keby sa tam rozsvietili dva reflektory.

„Verili by ste mi, keby som vám povedal, že je to autobiografia?“ spýtal sa.

Diváci sa zasmiali a všetky Baileyho deti si zborovo vzdychli – už zase? Pán Bailey sa však uličnícky rozhliadol po publiku, akoby ho sklamalo, že túto odpoveď nikto neberie vážne ako tie predchádzajúce.

„Je to pravda,“ vyhlásil presvedčene. „Tento svet je plný mágie, pokiaľ sa rozhodnete vidieť ju. Ale toto rozhodnutie za vás nemôžem urobiť.“

Táto odpoveď vyprovokovala dievčatko v treťom rade, aby vyliezlo na stoličku a začalo energicky mávať rukou vo vzduchu. Bez ohľadu na to, čo sa chcelo opýtať, záležalo mu na tom zjavne viac než komukoľvek inému z prítomných.

„Áno, tá mladá dáma s vrkôčikmi,“ ukázal naň pán Quinn.

„Dobrý deň, pán Bailey,“ začalo dievčatko. „Volám sa Annie a vaše knižky mám veľmi rada. Každý diel Rozprávkotopie som prečítala aspoň desať ráz.“

„Nesmierne si to vážim,“ s miernym úklonom zaďakoval spisovateľ. „A na čo sa chceš opýtať?“

„No, ako ste práve teraz hovorili, že to, čo sa píše v Rozprávkotopii, sa naozaj stalo… Všetci vedia, že Rozprávkotopia je o dvojčatách, ktoré cestujú do rozprávkového sveta, ale určite len málokto vie, že aj vy sám ste z dvojčiat. Našla som si vás na internete a zistila som, že máte sestru, ktorá sa volá Alex. Takže predpokladám, že Aleca a Connie Baxterovcov z Rozprávkotopie ste písali podľa seba a svojej sestry.“

Postreh dievčatka vyviedol pána Baileyho z miery. Jeho čitateľov väčšinou zaujímalo to, o čom písal, takže len málokedy sa ho pýtali na osobný život a už vôbec nie na rodinu.

„Trochu ma to desí, ale je to tak, Annie,“ prikývol. „Myslím, že jedného dňa by z teba mohla byť dobrá kriminalistka…“

„Ale to ešte nebola moja otázka,“ prerušilo ho dievčatko. „Podľa toho, čo som zistila, Alex Baileyová chodila do školy vo Willow Crest až po siedmu triedu, lenže potom zo všetkých verejných záznamov zmizla. Všade som hľadala, nenašla som však ani jedinú zmienku o tom, kam odišla alebo čo sa s ňou stalo. Takže sa vlastne ani tak nechcem spýtať na vaše knihy, ako na vašu sestru. Čo sa stalo s Alex?“

Svetoznámy spisovateľ zmĺkol a iskričky z očí sa mu vytratili. Bol šokovaný – nie otázkou, ale preto, lebo si nemohol spomenúť. Prehľadal každý kút svojej nesúvislej pamäti, nedokázal si však vybaviť, kde je jeho sestra alebo kedy s ňou naposledy hovoril. Jediné spomienky, ktoré sa mu vynárali, boli z čias, keď bola tínedžerka, ale odmietal veriť tomu, že potom ju už nevidel. Bol si istý, že aj neskôr bol s Alex nejakým spôsobom v kontakte. Nemohla predsa len tak zmiznúť, ako tvrdilo to dievčatko s vrkôčikmi… Alebo žeby mohla?

„No… teda…“ šomral pán Bailey a pokúšal sa sústrediť.

Bolo zjavné, že sa niečo deje, a obecenstvo sa začalo mrviť. Keď si spisovateľ uvedomil, že diváci začínajú byť nervózni, zasmial sa, akoby to všetko bol len žart.

„Odpoveď je jednoduchá,“ povedal. „Čo sa stalo s Connie na konci Rozprávkotopie?“

Položil tú otázku, ani keby to malé dievčatko skúšal, či jeho knižky naozaj pozná – lenže sám autor si záver všetkými milovanej série nepamätal. Ako sa pokúšal vybaviť si, kam sa stratila jeho sestra, uvedomil si, koľko informácií sa mu vykúrilo z hlavy.

„Spolu s Alecom žili šťastne až do smrti,“ odvetila Annie.

„Naozaj?“ spýtal sa spisovateľ. „Vlastne, chcem povedať, áno, naozaj! No a tu máš svoju odpoveď.“

„Ale, pán Bailey…“

„Moji milí, bol to krásny večer, musím ho však už ukončiť,“ vyhlásil spisovateľ. „Rád by som tu zostal a odpovedal na všetky vaše otázky, ale moje štyri bdelé hodiny už takmer uplynuli.“

Natiahol sa a zívol, akoby bol unavený, lenže veľmi presvedčivo to nezahral. Pravda bola taká, že tá prázdnota v hlave ho desila a nevedel, ako dlho by to ešte dokázal nedať na sebe znať. Vždy vtipkoval o svojej slabnúcej pamäti, ale až dnes si uvedomil, že to vôbec nie je na smiech.

Neskôr večer, keď ho deti odviezli domov a presvedčili sa, že už nič nepotrebuje, prehľadal celý dom a pátral po niečom, čo by mu pripomenulo, kde je jeho sestra. Nenašiel však nič, dokonca ani fotografiu. Deti s ním už aj tak zaobchádzali ako s batoľaťom, a tak sa bál niektorého opýtať, čo sa s ňou stalo. Pre vlastný pokoj na to musel prísť sám.

Dokázal si vybaviť každý detail sestrinej tváre. Bledú pleť, ružové líca, svetlomodré oči, pehy pri koreni nosa aj dlhé hrdzavozlaté vlasy. Videl ju pred sebou, hneď ako zavrel oči a pomyslel na ňu. Tak však Alex vyzerala, keď bola mladá. Teraz z nej predsa musí byť stará pani – tak prečo si ju nedokáže vybaviť?

„Alex, kam si sa podela?“ spýtal sa sám seba.

Vedel však o jednej veci, ktorá by mohla jeho pamäť povzbudiť. Zatvoril sa v pracovni a tak dlho prehľadával police, až našiel všetky knihy zo série Rozprávkotopia. Presne ako povedal publiku v kníhkupectve, všetkých šesť kníh vychádzalo zo skutočných udalostí, ktoré so sestrou prežili, keď boli oveľa mladší. Takže keď si na ne nedokáže spomenúť sám, možno mu ich pripomenú tieto knihy.

Dychtivo vytiahol z police prvý zväzok, ale spomenúť si na udalosti, ktoré každú knihu inšpirovali, nebolo také jednoduché, ako sa domnieval.

„Mysli, starký, mysli!“ presviedčal sám seba. „Rozprávkotopia 1: Čarovné zaklínadlo bola kniha o našej prvej ceste do rozprávkového sveta… Niečo sme zbierali… potrebovali sme nájsť nejaké veci, aby sme sa dostali naspäť domov… Už viem! To zaklínadlo! Otcov denník nám pomohol nájsť cestu a zaobstarať si všetko, čo sme potrebovali! Naháňala nás svorka Zlého vlka a skoro sme neprežili stretnutie so Zlou kráľovnou! Áno, a toho roku sme stretli aj Kvaka, Červenú čiapočku, Jacka a Zlatovlásku.“

Starého pána tak nadchlo, na čo všetko si spomenul, že vyskočil a… luplo mu v chrbte. To mu dôrazne pripomenulo, že na takéto pohyby je už starý. Odložil prvú knihu a siahol po jej pokračovaní.

„Rozprávkotopia 2: Pomsta zlej víly,“ prečítal. „O čom to, prepánajána, bolo? Počkať, to bol ten rok, keď sa vrátila Zlá sudička! Cestovali sme nad rozprávkovou krajinou na lietajúcej lodi menom Stará mama! Alex potom porazila Zlú sudičku, keď ju pripravila o pýchu. To bol od nej fakt geniálny ťah! Áno, toho roku sme sa zoznámili s Matkou husou a mama sa vydala za Boba.“

Druhá spomienka mu zdvihla sebavedomie, a tak sa nadšene vrhol na tretiu knihu.

„Rozprávkotopia 3: Stratená armáda,“ prečítal. „To musí byť o Veľkej armáde, ktorá sa pokúsila ovládnuť rozprávkový svet! Zásluhou Matky husi a bratov Grimmovcov vojaci na dvesto rokov uviazli v portáli. Pridal sa k nim náš strýko a našiel dračie vajce! Vychoval z neho draka a toho potom zabila starká tesne predtým, ako sa vrátila k mágii. Teda, vôbec nechápem, ako je možné, že po niečom takom nás mama ešte niekedy pustila z domu.“

Pri štvrtej a piatej knihe sa spomienky vracali už tak rýchlo, že ich sotva stačil sledovať. Bolo to, akoby sa uprostred vyprahnutej púšte spustil tropický lejak.

„Rozprávkotopia 4: Literárna cesta, to bolo, ako sme s Alex naháňali strýka Lloyda v klasickej literatúre! Boli by sme ho chytili skôr, keby sa mu nebolo podarilo rozdeliť nás a každého poslať inam – Alex do Kamelotu a mňa k Robinovi Hoodovi. Rozprávkotopia 5: Rozprávačova výprava, to sme putovali po mojich poviedkach! Omylom sme sa ocitli v jednej, ktorú napísala Bree, a strýko Lloyd zostal na Cintoríne nemŕtvych. Rýchlo sme sa vrátili do nemocnice, lenže keď sme chceli Alex povedať, čo sa stalo, bola preč…“

Spisovateľ vytiahol posledný, šiesty zväzok a zadíval sa na obálku.

„Rozprávkotopia 6: Dobrodružstvo v New Yorku,“ prečítal.

Bohužiaľ, tento názov mu neosviežil pamäť ako tie predchádzajúce. Zo všetkých síl sa snažil vybaviť si, o čom tá kniha je a aké udalosti viedli k jej napísaniu, ale akoby ustavične narážal na múr. No hoci sa odpoveď vytratila, vedel, že všetky informácie sú niekde na stránkach knihy. Aj keby svojim čitateľom len nahovoril, že všetko dobre dopadlo, bol si istý, že dokáže čítať medzi riadkami a objaviť pravdu.

A tak sa milovaný autor detských kníh zhlboka nadýchol, otvoril vlastnú knihu na prvej strane a začal čítať. Z celého srdca veril, že mu príbeh pripomenie, kam pred tými mnohými a mnohými rokmi odišla jeho sestra…

PRVÁ KAPITOLA

TIESŇOVÉ VOLANIE Z VEREJNEJ KNIŽNICE

Ústredná pobočka Newyorskej verejnej knižnice zažívala celkom obyčajné popoludnie. Mramorové siene svetoznámej stavby sa dunivo otriasali krokmi otravných turistov, netrpezlivých študentov a hlučných skupiniek školáčikov, ktorí tu boli na výlete. Sprievodcovia vykladali málo známe fakty z bohatej histórie knižnice a pokúšali sa neprevracať oči nad nekonečnými otázkami o filmoch, ktoré sa tam nakrúcali. Knihovníci radili, kadiaľ sa ide k slávnym čitárňam, a pripomínali návštevníkom, že vypožičané knihy si nesmú brať na toaletu.

Absolútne nič nenaznačovalo, že by sa v ten večer malo stať niečo čudné alebo mimoriadne. Lenže čudné a mimoriadne veci málokedy vydávajú predbežné varovania.

Pracovník bezpečnostnej služby Rudy Lewis prišiel do práce o štvrtej, končiť mal o polnoci. Začal tým, že obišiel vchod do knižnice na Piatej avenue a vyhrešil tínedžerov, ktorí lozili po Trpezlivosti a Sile, dvoch slávnych sochách levov strážiacich široké schodisko pred knižnicou. Vľúdne požiadal bezdomovcov driemajúcich pri fontánach, aby láskavo pokračovali v spánku v neďalekom útulku, a keď poslúchli, vrátil sa vynadať ďalšej skupine pubertiakov štverajúcich sa na sochy. Po zatvorení knižnice strávil zvyšok zmeny pochôdzkami po vyľudnených vnútorných priestoroch.

Hodiny a hodiny sa prechádzal po prázdnych sálach štvorpodlažnej budovy, kontroloval všetky možné galérie, študovne, schodiská a sály. Päť minút pred koncom zmeny si bol absolútne istý, že okrem neho niet v knižnici živej duše, a už sa nemohol dočkať, kedy svoje povinnosti odovzdá ďalšiemu strážnikovi. Lenže keď naposledy prechádzal cez tretie poschodie, zistil, že sa mýlil.

Na konci dlhej tmavej chodby stála osamelá mladá žena. Mala trblietavé biele šaty, hrdzavozlaté vlasy a hlavu sklonenú, akoby postojačky spala. Rudy sa v prvom momente zľakol. Túto časť knižnice prebrúsil aspoň desať ráz a až dosiaľ nikoho nevidel. Akoby sa tu to dievča doslova zhmotnilo.

„Prepáčte,“ ozval sa. „Čo tu robíte?“

Mladá žena neodpovedala.

„Hej, hovorím s vami!“ pokračoval rozčúlene. Zasvietil na dievčinu baterkou, aby ju na seba upozornil, ale ani sa nepohla. On si však všimol, že sa trasie a tvár má bielu ako duch. Na zlomok sekundy ho znepokojilo pomyslenie, že je to možno naozaj duch. Kolegovia ho neraz varovali, že v knižnici straší, ale až do tejto chvíle nemal dôvod im veriť.

„Knižnica je zatvorená,“ vyhlásil Rudy, ale zlyhával mu pritom hlas. „Pokiaľ nepatríte k zamestnancom, tak sa neoprávnene zdržiavate v mestskej budove.“

Mladá žena vôbec nezdvihla zrak a nepovedala ani slovo. To mlčanie Rudyho desilo. Čím dlhšie sa na ňu pozeral, tým mu pripadala strašidelnejšia. Hlavou mu preletel osud každého nočného strážnika zo všetkých hororových filmov, ktoré videl, ale pozbieral odvahu a pristúpil k tej podivnej osobe bližšie.

„Ak mi neodpoviete, zavolám políciu!“

V tej chvíli mladá žena zhíkla a zdvihla hlavu tak prudko, že Rudy odskočil. Zdesene sa rozhliadla okolo seba, akoby sa v panike prebudila zo zlého sna.

„Kde to som?“ vyrazila zo seba.

„V knižnici,“ odvetil Rudy, ale to ju zmiatlo ešte väčšmi.

„V knižnici? V ktorej knižnici?“

„V Newyorskej verejnej knižnici, na rohu Piatej avenue a Východnej štyridsiatej druhej.“

„To nie!“ skríkla. „Musíte odtiaľto zmiznúť! Stane sa tu niečo hrozné!“

„O čom to hovoríte? Ako ste sa sem vôbec dostali?“

„Ja neviem, čo plánuje, ale musíte odísť, skôr než ma donúti vám ublížiť!“ zúfalo ho presviedčala dievčina. „Prosím, musíte ma poslúchnuť! Nedokážem to ovládať!“

Z modrých očí jej tiekli slzy a kotúľali sa po lícach.

„Čo to splietate?“ nechápal Rudy. „Okrem nás tu nik nie je.“

„Tá čarodejnica, čo ma prekliala! Nejako ma začarovala a to kúzlo ma núti robiť veci – strašné veci!“

„Slečna, vy ste tuším poriadne naliata,“ uškrnul sa Rudy. „Odprevadím vás von a zavolám policajtov.“

„Musíte zohnať môjho brata! On jediný mi môže pomôcť! Volá sa Conner Bailey – mal by byť v Detskej nemocnici svätého Ondreja vo Willow Crest…“

„Jasné, jasné,“ pokyvoval Rudy hlavou a chytil dievčinu za pažu. „V tomto meste je hromada miest, kde pomáhajú ľuďom ako vy, ale tu zostať nemôžete.“

Pokúsil sa ju odviesť k východu, ale mladá žena sa ani nepohla. Ťahal ju za ruku celou silou, ona však zostala presne tam, kde bola, akoby mala nohy prilepené o podlahu.

„Je neskoro!“ skríkla. „To kúzlo… už ho cítim! Čarodejnica je asi blízko. Prosím, musíte utiecť!“

Strážnik s hrôzou sledoval, ako mladá žena vyvrátila oči dohora a rozhoreli sa v nich ohne. Vlasy sa jej vztýčili nad hlavu a vznášali sa vo vzduchu ako pomaly blikajúce plamene. Za celé tie roky, čo Rudy pracoval ako strážnik, ešte nič také nevidel.

„Čo sa to s vami, dofrasa, deje?“

Mladá žena mu položila ruku na hruď a z dlane jej vyšľahol prudký záblesk, ktorý ho odhodil až na druhý koniec chodby. Rudy zostal ležať na podlahe a celé telo mu brnelo, akoby ho práve zasiahol elektrický prúd. Videl rozmazane a čoraz horšie. Všetky zvyšné sily a posledných pár okamihov, ktoré bol pri vedomí, využil na to, aby siahol po vysielačke a podržal si ju pri ústach.

„Polícia…“ sípavo sa ozval. „Potrebujeme pomoc… v knižnici… HNEĎ!“

Prešlo len pár minút a Piatu avenue ožiarili modré a červené blikajúce majáky policajných áut rútiacich sa ku knižnici. Z prvého vyskočil policajt, z druhého policajtka. Obaja vybehli po schodoch, so zbraňami pripravenými v rukách.

„Teraz ma volali. Aká je situácia?“ spýtala sa žena.

„Neviem,“ odvetil jej kolega. „Odniekiaľ z knižnice prišlo tiesňové volanie. Takže opatrne!“

„Panebože!“ zhíkla. „Pozri!“

Policajtka ukázala na vchod do knižnice – veľké dvere sa otvorili samy od seba, vzápätí cez ne ponad prah preplávala mladá žena v bielom a zostala stáť na schodisku. Dokonca ani v New Yorku nie sú policajti zvyknutí vídať ľudí s planúcimi očami a so vznášajúcimi sa vlasmi, ako vylietajú z budov, a tak sa najprv museli spamätať z prvého šoku, až potom na ňu namierili zbrane.

„Ruky hore!“ vyzval ju policajt.

Dievčina však neposlúchla. Namiesto toho vystrela ruku k sochám a do levov udreli dva silné blesky. Policajti sa vrhli na zem, aby sami nedostali zásah.

„Čo to bolo?“ spýtal sa muž.

„Blesk!“ odvetila policajtka. „Ale nechápem odkiaľ. Na oblohe niet ani obláčika.“

Pomohli jeden druhému na nohy a hneď sa prudko obrátili, pretože sa za nimi ozval podivný praskot. Spoločne v úžase sledovali, ako kamenné levy vstali z podstavcov, odrazili sa a skočili na schody pred mladú ženu, takže sa k nej policajti nemohli dostať. Nato tak ohlušujúco zrevali, že sa na okolitých autách rozhúkali alarmy.

„To sa mi asi sníva!“ vydýchol policajt. „Tie sochy sú živé! Ako je to možné?“

Policajtka zapla vysielačku, ktorú mala zavesenú na pleci. „Tu Sanchezová, volám centrálu,“ ozvala sa. „Hlásim útok na knižnicu, opakujem, útok na knižnicu! Potrebujeme sem okamžite všetky dostupné jednotky!“

„Rozumiem,“ ozvalo sa z vysielačky. „Všetky dostupné jednotky upozornené. Ste schopní identifikovať, kto alebo čo je za tým útokom?“

Policajtka sa zdráhala odpovedať, lebo ani sama tomu ešte celkom neverila.

„Je to mágia,“ odvetila prerývane. „Na knižnicu útočí mágia!“

DRUHÁ KAPITOLA

NEHODA Z NEVYSVETLITEĽNÝCH PRÍČIN

Hasiči z Willow Crest ešte nikdy nevideli takú nehodu ako v Detskej nemocnici svätého Ondreja. Uprostred noci ich privolali k následkom výbuchu, ale keď tam dorazili, nemali potuchy, na čo sa vlastne dívajú. Nebolo treba nič hasiť, nebolo treba odpratávať prakticky nijaké trosky a zvyšné múry nemocnice neboli údajnou explóziou spálené, ba ani len sčerneté. Ako to videli oni, dámske toalety nevybuchli, skôr zmizli.

„Záchody nie sú poškodené, ony tu skrátka nie sú,“ poznamenal jeden hasič smerom k druhému. „Keby niečo vybuchlo, všade by sa váľali kusy porcelánu, lenže tu nezostal ani čriepok.“

„Ibaže personál prisahá, že ešte pred pár hodinami tu boli plne funkčné toalety so záchodmi,“ pokrčil plecami druhý. „Ak to nebol výbuch, ako mohli tak rýchlo zmiznúť?“

Hasiči sa vypytovali v nemocnici, ale nikto ten podivuhodný jav nevidel, čo celú situáciu komplikovalo ešte väčšmi. Preskúmali aj pôdu okolo nemocnice, či miestnosť nemohol zboriť nejaký traktor alebo niečo podobné, žiadne stopy však nenašli.

„Tak čo mám napísať do hlásenia?“ spýtal sa prvý hasič druhého. „Poisťovňa bude potrebovať naše stanovisko. Lenže môžem im tam napísať, že záchod sa zobral a niekam odpochodoval?“

„Napíš nehoda z nevysvetliteľných príčin,“ poradil mu kolega. „Daj na mňa, na toto sme malí páni. To si bude vyžadovať dôkladné vyšetrovanie.“

Viac už hasiči robiť nemohli, preto priestor označili páskou a riaditeľovi nemocnice dali kontakt na vyšetrovateľa nehôd z vedľajšieho mesta. Ten mal čas až ďalší týždeň, a tak na mieste zmiznutých toaliet zostala až do jeho príchodu len veľká záhadná diera – obrazne aj doslova.

Až do predvečera inšpektorovej návštevy sa nedialo vôbec nič. Žltú pásku vtedy prekročil pätnásťročný chlapec a usadil sa vo dverách, ktoré nikam neviedli. Pod očami mal kruhy, na srdci ťažobu a sedel zhrbený, akoby mu na pleciach spočívala ťarcha celého sveta. Zamyslene sa díval cez veľkú dieru v stene do diaľky, k centru Willow Crest.

Dúfal, že keď sa vráti na zmiznuté toalety, bude mať šancu nájsť aspoň nejakú odpoveď na otázky, ktoré ho prenasledovali. Lenže všetky odpovede sa, bohužiaľ, stratili spolu s toaletami.

„Hej, Conner!“

Do nemocnice nazrelo zvonka šestnásťročné dievča a Conner bezmála dostal infarkt. Na hlave malo fialovú čiapku a v blonďavých vlasoch sa mu vpredu vynímal ružový a modrý prameň.

„Bree!“ spoznal Conner dievčinu. „Čo tu robíš? Myslel som si, že máš za ten útek domáce väzenie.“

„Veď aj mám,“ potvrdila Bree. „Nesmiem odísť z domu, až kým nepôjdem na vysokú. Ešte nikdy v živote som nevidela našich tak zúriť. A to si myslia, že som bola len v Connecticute. Neviem, čo by s nimi urobilo, keby zistili, že sme medzitým leteli do Nemecka a späť.“

„A čo ak prídu na to, že si zasa zdrhla z domu?“ spýtal sa Conner.

„Neboj sa, neprídu,“ mávla rukou Bree. „Takto som utekala, už keď som mala osem. Položila som na vankúš voskovú hlavu a pustila kazetu s chrápaním, keby ku mne naši nakukli.“

„To je frajerina, ale trochu ma to desí.“

Bree pokrčila plecami: „Ako povedala Laurel Thatcherová Ulrichová: Poslušné dievčatá sa málokedy zapíšu do histórie.“

Predrala sa k nemu a dávala si pritom pozor, aby nešliapla mimo úlomkov podlahy a neprepadla sa do pivnice. Sadla si do dverí vedľa Connera.

„Doma si nebol, tak mi napadlo, že ťa nájdem tu.“

„Chcel som sa ešte raz pozrieť na tú dieru, než sa tu zajtra začne prehrabávať bezpečnostný inšpektor,“ vysvetlil. „Keby nám predtým povedzme čosi ušlo.“

„Vieš niečo o Alex?“

„Vôbec nič,“ vzdychol si. „Už je to týždeň, čo zmizla, a my nemáme najmenšiu stopu, kde by mohla byť. Mama s nevlastným otcom prehľadali celé mesto, ale nikto ju nevidel. Jack, Červená čiapočka a Lester pátrajú v rozprávkovom svete, zatiaľ sa však nevrátili, takže asi ani oni nič nenašli.“

„Je to bizarné,“ podotkla Bree. „Ja ju až tak nepoznám, ale mám pocit, že sa to k nej vôbec nehodí… takto utiecť. Urobila už niekedy niečo také?“

Connerovou prvou reakciou bolo obhajovať sestrinu povesť, lenže čím viac o tom premýšľal, tým viac si uvedomoval, že raz sa už Alex takto naozaj stratila.

„No, dá sa povedať, že áno,“ pripustil. „Nie je to tak dávno, čo bola v takom čudnom rozpoložení. Len čo ju niečo vyviedlo z miery, prestala ovládať svoje schopnosti. Ale to bolo za iných okolností – bola v hroznom strese a vyprovokovala ju každá maličkosť.“

„A prečo bola v strese?“

„To bolo vtedy, keď sme po celom rozprávkovom svete hľadali strýka Lloyda. Všetko, čo o ňom tušila a tvrdila, bola pravda, lenže nikto jej to nechcel veriť. Veľrada víl si myslela, že začína priveľmi riskovať a nestará sa o dôležité veci, preto jej ďalšie hľadanie zakázali. Alex sa tak rozčúlila, že zmizla v ohnivej guli… no pár dní nato sa zase objavila.“

„Aha,“ prikývla Bree. „Takže to možno nie je celkom nezvyčajné.“

„To, že zmizla, možno nie, lenže ona nie je ten typ, čo by opustil kamarátov v kritickej situácii,“ namietol Conner. „Všetko predsa začalo vyzerať lepšie. Práve sa nám podarilo naverbovať všetky postavy z mojich poviedok. Konečne sme boli pripravení bojovať s literárnou armádou. Tak prečo by teraz zmizla? To nedáva zmysel.“

„Detektív vo mne chce veriť, že s tým má niečo spoločné strýko Lloyd, najmä ak spôsobil tie jej predchádzajúce výbuchy,“ nahlas sa zamyslela Bree. „Lenže Emmerich a ja sme s ním boli celý ten čas, čo bol v Inom svete. Alex ho nevidela ani raz. Musel ju vyprovokovať niekto iný.“

Conner prikývol. „A ja sa práve snažím prísť na to, kto to bol.“

Alexino zmiznutie bolo pre nich rovnako nevysvetliteľné ako stratený záchod pre hasičov. Oni však, bohužiaľ, nemohli povolať žiadneho špecialistu, ktorý by im tú záhadu vysvetlil.

„Ako to zvládajú tvoje postavy?“ zaujímala sa Bree.

„No, keďže sú zavretí v jedálni, začína im z toho mierne preskakovať,“ posťažoval sa Conner. „Musíme ich púšťať na čerstvý vzduch po skupinkách, aby ľudia naokolo nezačali mať podozrenie. Bob v parku učí zbojníkov a Stratených chlapcov hrať futbal, aby si trochu vybili energiu. Mama prebalila všetky múmie do čerstvých obväzov, takže to tam už zďaleka tak nesmrdí. Kyborgovia sa nabíjali tak intenzívne, že v celej nemocnici vyleteli poistky. Superdenci obchádzajú v noci mesto, pretože im chýbajú superhrdinské činy, a tak úroveň zločinnosti dosť klesla. A pirátky z Hviezdolálie objavili televíziu a stále dookola pozerajú seriály, najmä I Love Lucy. Všetkých ostatných tým hrozne štvú, ale aspoň ich to zamestná.“

„Som rada, že to zvládate,“ povedala Bree. „Nedokážem si predstaviť, aké to pre teba musí byť. Ja som bola na Cintoríne nemŕtvych len pár hodín, a aj to bolo dosť strašidelné. A ty sa medzi vlastnými výtvormi pohybuješ už celé dni. To musí byť ako náročný rodinný zraz.“

„No, keď človek vidí, ako jeho starká zabije draka, všetko ostatné je len slabý odvar,“ zasmial sa Conner. „A keď už hovoríme o rodinách, dostali sa Cornelia s Emmerichom v poriadku naspäť do Nemecka? Bolo od nej pekné, že sa ponúkla odviezť ho.“

„Našťastie áno,“ prikývla Bree. „Cornelia povedala, že pani Himmelsbachová a Emmerich boli od šťastia bez seba, že sú zase spolu. A vraj plánujú sťahovanie do Austrálie, aby boli od Neuschwansteinu čo najďalej. Wanda a Frenda uviazli v Bavorsku, keď nás Lloyd uniesol, tak ich Cornelia vyzdvihla a včera odleteli do Connecticutu.“

„Zdalo sa mi neuveriteľné, ako skvelo to Cornelia všetko vzala,“ poznamenal Conner. „Keď sa ľudia dozvedia o iných dimenziách, zvyčajne sa vydesia, ale ona v podstate ani okom nemihla.“

Bree sa nasilu usmiala a prikývla – nepovedala Connerovi úplne všetko. Vedel, že Bree bola v Connecticute, keď sa dozvedela, že Emmericha uniesli, vedel, že Cornelia sa veľkoryso ponúkla, že ju dopraví lietadlom do Nemecka, aby mohli Emmerichovej matke pomôcť hľadať ho, a vedel, že boli práve v zámku Neuschwanstein, keď strýko Lloyd priviedol Emmericha späť do Iného sveta. Lenže ďalšie podrobnosti si Bree nechala pre seba; už aj tak toho bolo na Connera veľa, keď zmizla Alex.

Nepovedala mu napríklad, prečo išla k príbuzným do Connecticutu – že tí príbuzní patria k tajnému spolku zvanému Sestry Grimmové alebo že už dávno sledujú portály, ktoré sa medzi svetmi otvárajú. Stále dúfala, že sa naskytne lepšia príležitosť všetko mu porozprávať. No čím dlhšie bola Alex preč, tým ťažšie bolo o tom začať.

„Cornelia je vo veku, keď ju už máločo šokuje,“ vyhlásila. „Okrem toho by som ti rada povedala trochu viac o tej ceste za ňou, ak máš…“

Prerušili ju kroky v chodbe za nimi. Vzápätí sa vo dverách od stratených toaliet objavila Trolbella. Keď mladá kráľovná zbadala Bree s Connerom pohromade, okamžite sa zamračila a bojovne si prekrížila ruky cez prsia.

„No, môžeš priviesť kobylu k vode, ale neudržíš ju od svojho muža,“ podpichla.

Conner vyvrátil oči dohora. „Čo chceš, Trolbella?“

„Prišla som ti povedať, že Fazuľka, Žabia panička a hijóvták sa vrátili.“

„Kto?“ nepochopila Bree.

„Chce povedať, že Jack, Červená čiapočka a Lester sú späť,“ preložil jej Conner a rýchlo vyskočil. „Možno vedia niečo o Alex! Trolbella, mohla by si to povedať mojej mame a Bobovi? Majú nočnú službu na treťom poschodí.“

„Ja nie som tvoj poslíček, Cukríček,“ odsekla Trolbella. „Koniec službičiek, kým sa jasne nevyjadríš.“

„No dobre,“ uškrnul sa Conner. „Bree, mohla by si, prosím, zájsť po mamu a Boba…“

„No dobre, ja tvojich Cukríčkovcov privediem,“ otočila Trolbella. „Ale prestaň, prosím ťa, žobroniť – bolí ma, keď vidím, aký si bezo mňa zraniteľný.“

Conner a Bree sa rozbehli po chodbe k jedálni a Trolbella sa pobrala po Charlotte s Bobom. Všetkých priateľov z krajiny Oz, Krajiny-Nekrajiny, zo Sherwoodskeho lesa, z Krajiny príbehov aj z Connerových poviedok Dobrodružstvá vzduchochlapca, Superdenci a Kráľovná galaxie našli zhŕknutých okolo Jacka a Červenej čiapočky. Jedine pirátky z Hviezdolálie si ich príchod vôbec nevšímali, lebo celý čas neodtrhli oči od televízora.

„To sa ešte vždy pozerajú na tú nemožnú ženskú?“ uškrnula sa Červená čiapočka. „Iný svet je síce dosť pokrokový, ale vedie to k niektorým hrozným zlozvykom.“

„Tak čo?“ spýtal sa Conner bez okolkov. „Našli ste moju sestru?“

Jack pomaly pokrútil hlavou. „Nie,“ odvetil. „Hľadali sme na všetkých miestach, kde podľa nás mohla byť – v troskách paláca víl, v obrovom zámku, vo veži paláca Statočných –, ale nenašli sme po nej ani stopu.“

Bolo to také sklamanie, že si Conner musel sadnúť. Ak Alex nie je v rozprávkovom svete, tak vôbec netuší, kde by ju mal hľadať. Až dosiaľ premýšľal, kde môže byť, no v tejto chvíli začal mať strach, že ju už nenájde.

„Mrzí ma, že ste Alex nenašli, ale som rada, že si späť,“ povedala Zlatovláska Jackovi a v náručí držala ich novonarodeného syna. „Je zázrak, že vás nevideli, aj keď Lester vie lietať veľmi vysoko.“

Jack pristúpil k svojej žene a pobozkal Hrdinu na čelo. Červená čiapočka schytila Zlatovlásku zozadu do náručia, ako keby tie obavy boli určené jej.

„Zlatka, ty si už na nohách!“ uvedomila si. „Nie je to nebezpečné tak skoro po pôrode?“

„Čiapočka, mne sa narodilo dieťa, nie veľryba,“ odvetila Zlatovláska. „Ako to vyzerá v rozprávkovom svete? Zlepšilo sa tam niečo?“

„Vyzerá to tam presne tak, ako keď sme odchádzali,“ povedal Jack všetkým prítomným. „Občania zo všetkých kráľovstiev trčia v Labuťom jazere, pokiaľ práve nestavajú pomníky svojim novým vládcom. Literárna armáda táborí v záhradách Severného paláca, ale vojaci celý deň nerobia nič iné, len pochodujú – akoby na niečo čakali.“

„To vyzerá, ani čoby sa chystali na boj,“ podotkla Zlatovláska. „Nás predsa nemôžu čakať, nie?“

„Podľa mňa len zastrašujú ľudí, aby sa nepokúsili o vzburu,“ povedal Jack. „Kráľovské rodiny v tej opustenej bani zatiaľ neobjavili, tak pochybujem, že by o nás niečo vedeli.“

„A čo ostatní v bani? Sú ešte… z kameňa?“ spýtala sa Zlatovláska.

„Bohužiaľ áno,“ prikývol Jack. „A Veľrada víl tiež.“

„Bol to strašný pohľad,“ vstúpila do rozhovoru Červená čiapočka a pri tej spomienke sa zachvela. „Všetkým stuhli tváre v hrozne nepríťažlivých grimasách. Ak ma niekto bude chcieť premeniť na kameň, dúfam, že bude mať aspoň toľko slušnosti, že mi najskôr vymyslí niečo zábavné.“

„A čo ten tvor, ktorý to urobil?“ spýtal sa plechový drevorubač. „Nenašli ste žiadnu stopu, kto alebo čo to je?“

„Kebyže áno, neboli by tu,“ namietol Blubo, pretože si spomenul na tých niekoľko príšerných okamihov, ktoré v spoločnosti toho tvora strávil. „Stačil jeden pohľad a bum, všetci stuhli na kameň. Ani ja by som tu nebol, keby som nemal zatvorené oči.“

Kapitán Mlok nervózne preglgol a obrátil sa ku Connerovi. „V Krajine príbehov sú tvory, ktoré vedia premeniť druhých na kameň?“ spýtal sa.

„Tento nie je z rozprávkového sveta,“ pokrútil hlavou Conner. „Musí to byť nejaká postava, ktorú strýko naverboval pomocou Portálového odvaru – len neviem, z ktorej knihy pochádza.“

„A musí byť z literatúry?“ spýtal sa Beau Rogers. „Ako vás počúvam, dosť mi to pripomína Medúzu z gréckych bájí.“

„Čo je to Medúza?“ spýtal sa Peter Pan.

„To je strašný netvor,“ zanietene sa pustil do vysvetľovania Beau Rogers. „Podľa legendy má dlhé šupinaté telo, tesáky a namiesto vlasov hady! Stačí sa jej raz pozrieť do červených očí a je z vás socha!“

Stratení chlapci si zakrývali oči, uši aj ústa, keď od mladého archeológa začuli ten desivý opis. Šťastík zatlieskal ručičkami, akoby sa nemohol dočkať, kedy sa s Medúzou stretne.

„NEBOJTE SA, CHLAPCI!“ zvolal Robin Hood. „DVORIL SOM UŽ NEJEDNEJ PANNE, KTORÁ BOLA NAKONIEC OVEĽA HORŠIA. STAČÍ PÁR ROMANTICKÝCH VERŠOV A ZMÄKNE AKO VOSK.“

Nikoho z prítomných to však neupokojilo, najmä nie Connera. Vstal a začal sa prechádzať po miestnosti. Bolo treba urobiť veľmi ťažké rozhodnutie a už to nemohol ani chvíľu odkladať.

„Nie, nesmieme viac strácať čas,“ vyhlásil. „Zajtra ideme do boja s literárnou armádou a dobyjeme naspäť rozprávkový svet. Ani vo sne by mi nenapadlo, že to budeme musieť urobiť bez sestry, ale nemôžeme nechať ľudí ďalej trpieť.“

„Chudera Alex,“ povedala Červená čiapočka. „Ja som sa veľa ráz stratila, pretože som chcela mať od všetkých pokoj, vždy som sa však po pár hodinách vrátila. Dúfam, že sa objaví včas, aby nám pomohla. Venovala verbovaniu armády toľko síl – bola by večná škoda, keby tú vojnu prepásla.“

Zlatovláska sa odrazu rozžiarila, akoby jej niečo napadlo. Čiapočkine nezmysly ju neraz prinútili pozrieť sa na veci zo správneho uhla.

„Zadrž,“ povedala.

„Koho?“ spýtal sa plecháč.

„Nie, nikoho, to sa len tak hovorí,“ mávla rukou Zlatovláska a vrátila sa k téme rozhovoru. „Brali sme literárnu armádu a zmiznutie Alex ako dve rozdielne veci, lenže čo ak spolu súvisia viac, než si myslíme? Koniec koncov, sme vo vojne – a Alex je jej kľúčová postava. Je dosť možné, že ju niekto chce využiť, aby nám skrížil plány. Možno je načase prestať sa pýtať, kam Alex zmizla, a začať uvažovať, kto ju uniesol.“

Conner za posledný týždeň uvažoval o kadečom, ale toto mu nenapadlo ani raz. Sestra bola taká mocná a mala takú silnú vôľu, že si nevedel predstaviť, ako by ju mohli z nemocnice uniesť bez toho, aby si to niekto všimol, najmä keby to mal byť niekto z literárnej armády.

„Alex nemohli uniesť,“ namietol. „Aj keby tí literárni zloduchovia vedeli, že existujeme, nemajú sa ako dostať do Iného sveta. Okrem toho si myslím, že keby sa tu túlal kartový vojak alebo lietajúca opica, všimli by sme si to.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krajina príbehov - Zrážka svetov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.