Filip Müller

Sonderbehandlung alebo zvláštne zaobchádzanie
Tri roky v osvienčimských krematóriách a plynových komorách

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Tlačené vydanie tejto knihy vyšlo s finančnou podporou fondu na podporu umenia.

Copyright © Filip Müller – heirs, 1979
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Translation © Marta Ličková, 2019
Cover © Marenčin Media, 2019
Layout © Marta Blehová, 2019
Epilogue © Andreas Kilian
770. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0230-1 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0231-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0232-5 (ePub)

Otváraj ústa za nemého,

za právo všetkých slabých.

(Šalamún, Príslovia 31.8)

V tejto súvislosti a v tomto najužšom kruhu si dovoľujem poukázať na jednu otázku, ktorú ste vy, moji stranícki súdruhovia, všetci považovali za samozrejmú, ktorá sa však pre mňa stala najťažšou otázkou môjho života, na židovskú otázku. Vy všetci pokladáte za samozrejmé a potešiteľné, že vo vašom kraji už nie sú nijakí židia. Všetkým nemeckým ľuďom – až na jednotlivé výnimky – je jasné aj to, že by sme bombové útoky a bremeno štvrtého a možno aj piateho a šiesteho nadchádzajúceho vojnového roka doteraz ani do budúcnosti neuniesli, keby v tele nášho národa ešte vždy hlodal ten rozvratný mor. „Židov musíme vyhubiť“ – to sa, vážení páni, ľahko vypovie takýmito niekoľkými stručnými slovami. Ale pre toho, kto musí to, čo požaduje, uskutočniť, je to najtvrdšia a najťažšia vec na svete.

– – –

Prosím vás, aby ste si to, čo vám v tomto kruhu hovorím, skutočne len vypočuli a nikdy o tom nehovorili. Stojíme teraz pred otázkou: ako je to so ženami a deťmi? Rozhodol som sa, že aj tu treba nájsť úplne jasné riešenie. Domnievam sa totiž, že nie som oprávnený vyhubiť mužov – inými slovami, zabiť ich (!) či dať ich zabiť – a pripustiť, aby pred očami našich synov a vnukov vyrastali pomstitelia stelesnení v deťoch. Museli sme prijať ťažké rozhodnutie, že tento národ vyhladíme z povrchu zeme. Pre organizáciu, ktorá musela toto poslanie splniť, to bola najťažšia úloha, akú sme dosiaľ mali. Splnili sme ju, bez toho – myslím, že to môžem povedať –, že by naši muži a naši vodcovia utrpeli ujmu na duchu a duši.

Z prejavu Heinricha Himmlera pred ríšskymi gauleitermi v Posen 6. 10. 1943

Bolo to jednej nedele v máji 1942. Žiarivé lúče jarného slnka sa ťažko predierali cez ranný opar a svietili na dvor bloku II. Tam sme sa asi s 500 ďalšími väzňami zoradili do desiatich radov, aby sme si podľa platných osvienčimských zvyklostí užívali nedeľný odpočinok. Ponad dvor sa rozliehal zachrípnutý, mocný hlas. Hore na schodoch vedúcich do bloku stál blokový pisár Vacek. Odtiaľ dovidel do všetkých kútov dvora a mohol vydávať svoje úsečné povely: „Pozor! Nasadiť čiapky! Čiapky dolu! Pohyb!!!“

V tomto miniatúrnom svete absolútneho zla bol on malým vládcom. Zelené výložky na jeho väzenskom mundúre prezrádzali minulosť profesionálneho zločinca.

Už stokrát opakoval pred nami svoje stereotypné povely a striehol jastrabím okom, ako ich plníme. Na povel „Čiapky dolu!“ sme strhli ploché čiapky z vyholených hláv a plesli sme nimi dlaňou o pravé stehno. Podľa Vacekovej predstavy to muselo znieť ako plesnutie bičom, inak sa úkon musel opakovať dovtedy, kým nebol spokojný. Na prvý pohľad sa mohlo zdať, že na tomto tupom drile, pripomínajúcom cvičenie regrútov, nebolo nič mimoriadne.

Ibaže táto metóda drezúry poskytovala Vacekovi vytúženú zámienku na to, aby mohol väzňov dobiť na smrť.

Jeho prvou obeťou bol Nándor Delikát, otec štyroch detí, ktorý mal pravú ruku ochrnutú. Živil sa v mojom rodnom meste Sereď nad Váhom tým, že v synagóge za almužnu odriekal kadiš, modlitbu za zosnulých. Nuž ako by bol mohol povely „Nasadiť čiapky! Čiapky dolu!“ dokonale vykonať?

Vacek sa vrhol na invalida a vliekol ho cez dvor až k susednému baraku. Tam ho postavil tvárou k múru. Druhý, s ktorým naložil takisto, bol nahluchlý krajčír Mendel Weimann, ktorý o zlomok sekundy neskôr zrazil päty svojich drevákov.

Vacek pokračoval v execírke ďalej. Keď to už naozaj klapalo, každý čakal, že už sa ten nezmyselný dril napokon skončí. Ale Vacekovi tí dvaja kandidáti smrti ešte nestačili. Vybral si z radov svojich otrokov ďalšie obete. Zámienky už nehľadal. Dlhý nos, okuliare s hrubými sklami, čiapka nakrivo, alebo hocičo iné, čo sa mu nepozdávalo, to všetko bol preňho dostatočný dôvod, aby jedného po druhom vytrhol z radov a postavil k stene. A či tušili, že udrela ich posledná hodina?

Pretože tu nebolo súcitu s chromými, hluchými, slepými a nevládnymi. Tu neplatilo desať Božích prikázaní, základy humanity, Osvienčim bol miestom s vlastnými zákonmi a smrtiacimi úchylkami. Tu ste mohli za zlaté zuby dostať tanier repovej polievky, tu táborový orchester nevyhrával rezké pochody len vtedy, keď väzni nastupovali do roboty, ale aj večer, keď vyčerpaní a zničení dovliekli do tábora mŕtvych kamarátov. Tu dostávali kápovia prémie a benefity, keď decimovali svoje komandá. Ako to robili, bola ich vec. Existoval blok 10, kde sterilizovali ženy, a v inom bloku kastrovali mužov. Osvienčim bol miestom, kde sa hovorilo všetkými európskymi jazykmi, bol však aj miestom, kde ľudia neumierali iba hladom, na choroby a epidémie, ale ich aj zabíjali, usmrcovali fenolovými injekciami do srdca alebo nahnali do plynových komôr. Tento prekliaty kus zeme vo Východnej Európe bol pod vládou SS, ktorá sa považovala za elitu národa, čo daroval svetu nielen Goetheho, Schillera, Mendelssohna, ale aj Adolfa Hitlera ako vodcu. Poľský Oswiencim, z ktorého Nemci urobili Auschwitz, sa stal peklom a koho sem zavialo, bol definitívne opustený Bohom aj ľuďmi.

Tridsiati „vyvolení“ stáli teda pri múre. Vacek a jeho služobníci, izbová služba, im rozkázali nastúpiť do piatich radov. Za našimi chrbtami teraz prepuklo čosi, čo sa v Osvienčime volalo „šport“.

„Poklusom! Pochodom. Pochodom! K zemi! Vztyk, pochodom – v chod! K zemi! Plaziť sa! Vztyk, pochodom – v chod! Poskokom vpred! Poklusom! Pochodom – v chod! Čelom vzad. Pochodom – v chod!“ Úbohých väzňov hnali ako na štvanici. Hádzali sa na zem, plazili sa, znova vyskočili, poskakovali s rukami vystretými dopredu, dychčiac obiehali do kruhu a narážali do seba, aby sa vyhli úderom, ktoré na nich neprestajne dopadali. Tváre im od námahy očerveneli, po čele a po chrbte im cícerkom stekal pot a miešal sa s krvou, čo im vymokala od nespočetných úderov. Len neostať ležať! Kto to urobil, bol stratený. Dorazil ho jeden, alebo, ak bolo treba, aj viac úderov gumeným obuškom. Mnohí sa už vzdali. Viac ako polovica ležala nehybne na zemi, hoci ešte ubehlo iba dvadsať minút. „Poklusom, pochodom – v chod! K zemi! Vztyk! Pochodom – v chod! Poskokom! Vztyk, pochodom – v chod! K zemi Plaziť sa!“ Povely sa sypali bleskovo jeden za druhým. Tí, čo ešte žili, sa pokúšali z posledných síl plniť rozkazy. Lenže veľmi skoro aj tí poslední vo svojich štráfkovaných uniformách nehybne ležali na zemi a katovi paholci ich dobíjali na smrť. Vacekov krvilačný pohľad blúdil po žatve smrti. Potom si utrel spotené čelo. Bolo na ňom vidieť, že je spokojný so svojou prácou. Úškľabok mu znetvoril tvár a ešte vždy nebezpečne blýskal očami. Nebolo ťažko uhádnuť, že by každému z nás dožičil rovnaký osud. Potom sa pomaly obzrel doľava, akoby sa vôbec nič nestalo. Medzitým ta poznášali mŕtvych a položili ich vedľa seba na chrbát. Ruky mali prekrížené na prsiach a otvorenými očami sa spýtavo pozerali do neba. Vacek a jeho služobníci boli navidomoči spokojní s vykonaným dielom.

Službukonajúci SS-rottenführer Schlage sa po celý čas tváril, akoby sa ho táto vražedná akcia vonkoncom netýkala. Zopár ráz zmizol v bloku a znova sa vynoril na vrchnom schode. Odtiaľ sledoval svojho blokového pisára Vaceka, aby si bol istý, že nepoľavil vo svojej aktivite. Inak by bol koniec jeho zdanlivej nezaujatosti a sám osobne by ukázal, ako má vyzerať správny osvienčimský „šport“.

Odkiaľsi spomedzi našich radov som začul mrmlanie. Registroval som ho len mimochodom, pretože všetku pozornosť som sústreďoval na to, aby som bol nenápadný. Vo svojej vtedajšej naivite som si myslel, že bezvýhradnou poslušnosťou a plnením rozkazov možno prispieť k tomu, aby sa tieto diabolské muky skrátili.

Spočiatku nezrozumiteľné mrmlanie sa zmenilo na zreteľne zrozumiteľnú samovravu: „Pane Bože, kde to sme, čo sa tu vlastne deje? Väzni zabíjajú svojich spoluväzňov. Nadriadení o tom určite nič nevedia. Protestu...“ Samovravu prerušil ďalší príval povelov. „Pozor! Nasadiť čiapky! Čiapky dolu! Pohyb!“

Vacek si spomedzi nastúpených znova vyhliadol štyroch väzňov. Netrvalo dlho, a aj oni ležali na kope mŕtvol. „Nie, to nemôže byť pravda. Veď to je hrôza. Tu vraždia nevinných ľudí!“ Poobzeral som sa, odkiaľ prichádzajú tie slová a kto si to rozpráva sám pre seba.

Bol to Dr. Albert Paskus. Rodák zo Serede, kde bol známy ako čestný človek a vysoko vážený advokát, znalec židovskej literatúry, ktorý sa vždy usiloval tvrdosť zákona zmierniť v záujme tých slabších. Dr. Paskus prišiel do Osvienčimu sotva pred mesiacom, tak ako ja, a patril medzi tých, ktorí si príliš pomaly uvedomovali tvrdú realitu. Ešte nezistil, že v Osvienčime neplatia predstavy o svete a prikázania, ktoré sú základom civilizácie. Paskus bol pevne presvedčený, že vrážd sa dopúšťajú svojvoľne funkcionári spomedzi väzňov bez vedomia SS-führerov. S jeho predstavou o práve jednoducho nešlo dohromady, že väzni bezdôvodne ubíjajú na smrť svojich spoluväzňov. Ešte nepochopil, že sa nachádzame na takom mieste, kde väzeň nie je nič iné ako divá zver. Hodiny a hodiny trvajúci nedeľný dril sa napokon skončil. Začali sme sa zoraďovať na kontrolný apel. Blokový pisár Vacek zostupoval dolu schodmi a bliakal svoje stereotypné povely: „Pozor! Nasadiť čiapky! Priamo hľaď!“ Najprv spočítal zoradených väzňov, potom zabitých, ktorí ležali vedľa seba v kúte dvora. Výsledok naškriabal na ceduľu a odovzdal starostovi bloku. Na povel: „Čiapky dolu!“ sme strhli z hláv ufúľané čiapky a plesli sme nimi o švík nohavíc. Zosynchronizované plesnutie bolo pre Vaceka dôkazom, že krvavá generálka splnila svoj účel.

Rottenführer Schlage, stojaci vo dverách bloku, nato odmerane zostúpil po schodoch. Dolu na dvore prevzal hlásenie starostu bloku a začal kontrolovať, či čísla sedia, postavil sa k ľavému krídlu presne vyrovnaných radov a odpočítaval väzňov. Hrobové ticho prerušoval iba štebot lastovičiek, ktoré poletovali nad nami. Vtom sa za všeobecného rozruchu pretisol cez rady Dr. Paskus a zastal tri kroky pred Schlagem. Stál v pozore, nebojácne pozeral esesákovi do očí a úprimne pobúrený podal hlásenie: „Pán komandant, ako človek a právnik vám hlásim, že tento blokový pisár,“ pritom ukázal na Vaceka, „bezdôvodne zabil nevinných ľudí. Ležia tamto na hromade. Som presvedčený, že týchto väzňov zabil bez vedomia nadriadených a štátnych orgánov. Poslali nás sem pracovať, a nie nato, aby nás pozabíjali. Prezident slovenského štátu, monsignor Tiso, sa sám osobne zaručil za našu bezpečnosť.

Preto vás žiadam, aby ste to, čo sa tu stalo, dali vyšetriť a postarali sa o potrestanie vinníkov.“

Keď Paskus prednášal svoju sťažnosť, zavládlo také ticho, že by bolo počuť aj spadnutý špendlík. Väzni, ohromení odvahou a občianskou statočnosťou jedného z nich, so zatajeným dychom hľadeli na Schlageho. Ale aj jeho natoľko prekvapilo väzňovo správanie, že chvíľu stál oproti Dr. Paskusovi ako skamenená socha. Tvár a šija mu od zlosti a rozčúlenia podbehli krvou. Zdalo sa, akoby chcel niečo povedať, niektoré svaly v tvári sa mu mykali ako zasiahnuté galvanickým prúdom. Trvalo to pár minút, no potom zreval, akoby precitol z letargie: „Vacek, poď sem!“

„Rozkaz, pán rottenführer!“ odvetil Vacek a sekol sa do pozoru pred svojím pánom.

„Počul si, čo tu natrepala tá židovská sviňa?“

„Áno prosím, pán blockführer,“ odpovedal Vacek poslušne.

„Tak mu daj, čo si zaslúži!“ rozkázal Schlage.

Vacek utekal ku schodom, kde mal položený obušok. Zodvihol ho, vrhol sa na Paskusa a udrel ho zopár ráz po hlave, až padol mŕtvy na zem. Potom Vacek odvliekol nehybné telo na kopu mŕtvol.

Výsledkom nedeľného ranného športu bolo 35 zabitých, ktorí teraz ležali na dvore bloku 11. Schlage, ktorý so zadosťučinením sledoval Vacekovo počínanie, obrátil sa teraz na nás a cynicky sa opýtal: „Chce ešte niekto predniesť nejakú sťažnosť?“

Zatiaľ čo pohľadom blúdil po našich radoch, starosta bloku na jeho znamenie povelom: „Pohov!“ skončil poludňajší sčítací apel. Pravdaže, kto si myslel, že tým sa šikanovanie skončilo, bol na veľkom omyle.

Úplne vysilení sme sa stavali za drevené pulty s čajom, ktorý nám mali vydávať už ráno a medzitým dávno vychladol, a robili sme si nádeje, že dostaneme plnú šálku. Samozrejme, márne. Ale to nebolo nič nové. Vacek ešte vždy lietal po dvore ako blázon, rozhadzoval rukami a vykrikoval, že lotri ako my nemajú právo na nič, ani na hovno, jedine a len na to – a pritom ukazoval dohora –, aby vyleteli hore komínom. Potom nareval na izbovú službu, aby čaj vyliali do kanála. S vyschnutým hrdlom a lačným pohľadom sme sa museli preniesť aj ponad túto ďalšiu beštialitu. Nemohol som pochopiť, prečo to Vacek robí, veď aj on bol väzeň ako my. Uvažoval som, či náhodou nie je špiceľ. Ale to by sa predsa správal inak a pokúšal by sa získať našu dôveru. Až neskôr som sa dozvedel, že Vacek bol jedným z prvých takzvaných väzenských funkcionárov v Osvienčime. Pripojil sa tu ku skupine tridsiatich recidivistov, ktorých v koncentračnom tábore Sachsenhausen špeciálne vycvičili na tieto úlohy. Už tam boli ako prominentní ríšskonemeckí väzni obávanými táborovými funkcionármi. Raportführer Palitzsch ich všetkých už v máji 1940 zobral so sebou do novozaloženého koncentračného tábora v Osvienčime, kde mali praktizovať brutálne metódy zaužívané v koncentračných táboroch, ktoré na nemeckej pôde existovali od roku 1933. Táto skupina recidivistov a ich odchovancov, medzi ktorých patril aj Vacek, mala vo väzenskej samospráve v Osvienčime mimoriadne privilegované postavenie a esesáci si ich cenili. Ako táboroví funkcionári nemuseli telesne pracovať a fakticky mali neobmedzenú moc nad životom a smrťou svojich spoluväzňov. Dostávali viac a lepšieho jedla, nosili vysoké kožené čižmy, väzenské uniformy na mieru a mali ešte mnohé ďalšie výhody a privilégiá. Vacek si ich však dlho neužil. Na jeseň 1942 zomrel v lazarete na škvrnitý týfus. Keď sa ošetrovatelia dozvedeli, aký sadistický zabijak to bol, odbavovali sa mu vraj po smrti do úst.

Ani potom, keď vyliali čaj do stoky, nemali sme pokoj. Teraz nariadili filcung. V menších skupinách sme stáli na dvore a hľadali sme si v páskovaných košeliach vši. S touto pliagou sme sa veľa natrápili a v košeliach sa nám len tak hemžili. Lovil som ich jednu po druhej a pučil tie hnusoby medzi nechtami palcov. Ostatní robili to isté.

Medzi mnohými heslami na stenách bloku sa vynímalo jedno vyzývavo cynické: „Jedna voš – tvoja smrť.“ Nebolo to nadsadené, lebo tento prípad mohol kedykoľvek nastať. Jedna voš mohla človeka nakaziť škvrnitým týfusom a to v Osvienčime znamenalo istú smrť. Ale aj každá voš, ktorú pri kontrole košieľ objavil daktorý kápo či izbová služba, mohla mať tie najhoršie následky. Vyplývalo to z logiky „osvienčimskej spravodlivosti“. Pretože väzeň, u ktorého po nariadenom filcungu našli ešte jednu voš, nesplnil rozkaz. Čiže ho odoprel vykonať a musí za to byť prísne potrestaný.

Že voda z kohútikov tiekla iba kedy-tedy a že sme nemali mydlo ani uterák, to už nikoho nezaujímalo. Po odvšivovaní pokračovala šikana ďalej, zamestnali nás tým, že sme museli ošetrovať špinavým olejom tvrdé, nepoddajné remenné zvršky svojich drevákov. Potom sme museli pretrpieť krvavú procedúru „holenia“, ktorá sa konala raz do týždňa. Britvy, ktoré používali holiči, boli už také tupé, že chlpy z brady skôr vytrhávali ako holili. Paskus je tohto všetkého ušetrený, pomyslel som si, keď som videl, ako odnášači mŕtvol nakladajú jeho mŕtve telo na drevenú káru, na ktorej odvážali zabitých.

Medzitým bolo už poludnie. Izbová služba dovliekla na drevených nosičoch kotly, z ktorých sa parilo. Po dvore sa šírila vôňa riedkej polievky, o ktorej možno skutočne povedať všetko iné, len nie to, že by bola chutná. Lačno sme ju vdychovali. Znova sme ožívali, zabudli sme na šikanu, muky a zabíjanie. Všetky zmysly sa sústredili na žbrndu z kŕmnej repy a rozvarených, nahnitých zemiakov, ktorá síce vždy mala rovnakú chuť, ale predsa na nejaký čas dala prežiť. Polievka tu bola elixírom života a pre každého bola veľká udalosť, ak sa mu občas pošťastilo ukoristiť porciu navyše.

Bol som už taký zažiadaný, že som ledva obstál v dlhom rade, kým mi jeden z izbovej služby čľapol naberačkou polievku do červeného, už zhrdzaveného smaltovaného ešusu. Po lyžici som ani nesiahol, pomaly som chlípal rovno z ešusu, vychutnával som každý hlt. Pritom som mal pocit, akoby sa mi prinavracala životná energia. Lenže súčasne som sklamane zisťoval, že polievky je čoraz menej. Dychtivo som vylízal posledné zvyšky. Potom som skôr smädný ako hladný išiel na izbu v bloku, kde som musel absolvovať prikázaný nedeľný odpočinok.

Každá dvojica väzňov, ktorá ležala na prični vedľa seba, vyfasovala od izbovej služby jednu deku. Ľahol som si sa spodné lôžko v blízkosti dverí. Vedľa mňa ležal väzeň, ktorý mohol mať takých 25 alebo 26 rokov. Spoločná pričňa, ktorú sme zdieľali, nás zblížila, a tak sme sa vo všeobecnom hluku, ktorý tam panoval, dali do reči aj my.

„Odkiaľ si?“ spýtal som sa ho.

„Pas compris, camarade,“ odvetil.

„Nevieš po nemecky?“ spytoval som sa ďalej.

„Un petit peu, as beaucup,“ odpovedal mi.

„Ja sa volám Filip a pochádzam zo Slovenska,“ pokúšal som sa mu vysvetliť.

Porozumel. „Moi, Maurice de l´Algérie; Je suis venu de Drancy.“ Potom povedal: „Moi kaputt, par ici všetko kaputt.“ Gestami a zajakavými slovami sa mi snažil vysvetliť, že všetci, čo sme tu, skôr či neskôr pôjdeme hore komínom.

Potom sa zrazu zjavil vo dverách Schlage. „Tak bude tu už konečne ticho, vy všivaví sráči, veď vám ja ukážem!“ reval rozzúrený. V tej chvíli zavládlo ticho a izbová služba, aby zakryla svoj strach pred esesáckymi hrdlorezmi, všetkých väzňov, čo ešte neležali na prični, hnala palicami do vedľajšej kóje. Schlage sa uvoľnene oprel o dvere a s uspokojením sledoval, čo stvárajú jeho kreatúry. Ešte raz sa panovačne poobzeral a potom sa vzdialil.

Teraz bolo ticho, len kedy-tedy niekto zakašľal alebo zastonal. Väčšina väzňov bola taká vyčerpaná, že upadli do spánku. Mnohí chrápali, aj ja som túžil po spánku, ale nemohol som zaspať. Stále som musel myslieť na Dr. Paskusa. Čoraz väčšmi ma mučil smäd. Jazyk sa mi lepil na podnebie a mal som úplne zoschnuté hrdlo. Vykradnúť sa k vodovodu v bloku by vôbec nemalo zmysel, lebo tam voda väčšinou netiekla.

Môj sused bol na tom podobne. Niečo šomral, ale nerozumel som mu. Preto som sa ho spýtal po nemecky: „Čo hovoríš?“

„Aqua, aqua,“ odvetil. „Aqua, apel.“ Mimikou a gestami sa mi snažil vysvetliť, čo mieni urobiť. Napokon som vyrozumel, že chce aj so mnou vykĺznuť na dvor. Tam stáli už teraz kade s čajom na večer, takže by sme mali príležitosť uhasiť svoj smäd. Nápad sa mi páčil. A zdalo sa, že je to aj dobre načasované, lebo skoro všetci spali. A čo ma ešte väčšmi utužovalo v odhodlaní uskutočniť Mauricov plán, bola predstava, že by Vacek večer znova mohol rozkázať, aby čaj vyliali. Nádej, že by som čoskoro mohol uhasiť trýznivý smäd, zahnala strach, že by nás mohli prichytiť. Potichučky sme sa s Mauricom zošuchli z prične a po špičkách sme sa prikradli k odchýleným dverám. Maurice vystrčil hlavu, poobzeral sa vpravo, vľavo a dal mi znamenie, aby som ho nasledoval. Opatrne sme sa zakrádali ďalej a napokon sme sa celkom nehlučne, z kroka na krok dostali dolu po kamenných schodoch. Na dvore vládlo hrobové ticho. Pohľad mi utkvel na čiernom múre vpravo, kde sa vykonávali popravy; šibenici v kúte som nevenoval pozornosť. Mňa zaujímali jedine dve drevené kade s čajom, ktoré stáli vedľa seba po ľavej strane. Nepríčetní od smädu sme sa na ne vrhli. Moja vychudnutá, skrivená tvár sa na chvíľu odzrkadlila na tmavej hladine tekutiny. Zľakol som sa svojho obrazu, ale iba na zlomok sekundy. Naklonil som sa nad kaďu, najprv som si opatrne omočil pery a potom som dychtivo a s pôžitkom chlípal vlažný čaj, ktorý ma trochu osviežil. Mierne som zodvihol hlavu, aby som sa nadýchol, rukami sa ešte vždy opierajúc o okraj kade. Potom som ďalej nasával do seba životodarnú tekutinu.

Zrazu som pocítil, ako ma odzadu niekto surovo zdrapil za zátylok a hlavu mi nasilu tlačí do kade. Pokúšal som sa vykrútiť a vytrhnúť z drsného zovretia. Márne. Keď som zúfalo zalapal ústami po vzduchu, mal som už hlavu vtlačenú tak hlboko v kadi, že mi čaj vnikal do pľúc. Hučalo mi v ušiach a mysľou mi preblesklo, že ma topia ako potkana. Potom som stratil vedomie.

Tupá bolesť v krížoch, dunenie v hlave a čudný praskot v ušiach ma presvedčili, že som ešte nažive. Uvedomil som si, že ležím na zemi. Ešte nie celkom pri vedomí som začul, ako niekto vrieska: „Poďme, poďme, vstať! Vy prekliati židoboľševici! Pohyb, pohyb! Vstávaj! Vstávaj!“ Pichľavé bolesti mi nedali otvoriť oči. Keď som sa napokon predsa len pozrel hore, vynorili sa mi obrysy nejakých postáv. Úplne som precitol a spoznal som veliteľa bloku Schlageho a jeho blokového pisára Vaceka. Krpatého SS-führera, ktorý sa k nim pridal a s ktorým som sa večer mal ešte znova stretnúť, som videl prvý raz.

Zrejme čakali, kým sa opäť preberieme. Ponoriť nás do kade s čajom, to sa im iste zdalo slabým trestom za to, čo sme spáchali. Určite nás čakalo čosi horšie ako to, čo sme práve skúsili.

Ťažko som sa zodvihol. Zdesil som sa, keď som uvidel Maurica, ako smrteľne bledý leží ešte nehybne na zemi. Po chvíli sa však aj on prebral a zodvihol sa. Vacek nás zaviedol hore schodmi do bloku. Tam nás oproti miestnosti veliteľa bloku postavil tvárou k múru. Už som sa ledva držal na nohách a bál som sa, čo teraz bude.

Ako sme tak stáli a čakali, predstavoval som si, čo by mohlo ďalej s nami byť. Možno počkajú, kým budeme zase ako-tak pri sile a budeme musieť „športovať“. V duchu som už počul povely „K zemi! Vztyk! Pochodom – v chod! Rýchlejšie! A behom! K zemi!“ Ako guľky vypálené z guľometu, ktoré neznamenajú nič iné než prelúdium k smrti. Nenápadne som preniesol váhu tela z jednej nohy na druhú, aby som si trochu uvoľnil kŕče v končatinách. Ale hlavu som sa neodvážil obrátiť. Každý najmenší šuchot mi naháňal panický strach. Každú chvíľu som sa ľakal, že už idú naši mučitelia. Akoby zastal čas. Sekundy boli ako večnosť, mozog mi horúčkovito pracoval. Vo fantázii sa mi premietala celá škála múk, ktorými prejdú väzni, kým ich utýrajú: 25 úderov po holom zadku; visieť na spútaných rukách, hladovka v tmavej cele; šport na dvore... toho som sa bál najväčšmi. Možno by som zvládol stokrát alebo aj stopäťdesiatkrát sa znova zviechať zo zeme. Ale raz by to istotne dopadlo tak, že by som nemal viac silu vstať. A potom ma Vacek odpraví takisto ako tých 35 ďalších dnes ráno.

Od samého strachu mi skoro ušlo, že niekto zazvonil a vchodové dvere sa odomkli. Až keď Schlage zreval: „Practe sa z bloku, vy zločinci!“, vybehli sme s Mauricom na dvor, kde už čakal službukonajúci esesák a hnal nás k východu. Pri hlavnej bráne tábora nás odovzdal dvom esesákom, čo tam stáli. S namierenými zbraňami nás viedli poza izbu veliteľa bloku smerom doprava. Počítal som s tým, že mi každú chvíľu vpália guľku do hlavy.

Miesto toho som odkiaľsi, nemohlo to byť ďaleko, začul hudbu. Neomylne som spoznal schubertovské melódie. A určite v podaní výborného orchestra. Hudba zatlačila trochu do úzadia moje chmúrne myšlienky o smrti. Pretože ak niekde so sprievodom orchestra znie Schubertova pieseň „Tíško letia moje piesne nocou za tebou“, pomyslel som si, malo by tam predsa len byť aj trošku miesta pre ľudskosť.

Keď sme pod eskortou esesákov prešli asi sto metrov, vynorila sa pred nami zvláštna budova s plochou strechou. Za ňou sa týčil k nebu okrúhly komín z červených tehál. Stráž nás cez drevenú bránu zaviedla k tej budove. Nachádzali sme sa na dvore, ktorý bol od vonkajšieho sveta oddelený múrom. Napravo od nás stála budova s vchodom uprostred. Nad dvermi visela železná kovaná lampa. Pod ňou stál ešte mladý, ryšavý esesák s dištinkciami unterscharführera a výhražne sa oháňal obuškom. Neskôr som sa dozvedel, že sa volal Stark. Privítal nás slovami: „Practe sa dnu, prašivci!“ a hnal nás cez dvere do nejakej chodby. Boli sme celkom zmätení a nevedeli sme, do ktorých na bledomodro natretých dverí máme ísť. „Rovno, vy posrani!“ kričal Stark a roztvoril jedny dvere. Vkročili sme do miestnosti, kde nás zarazil vlhký pach a dusivý, štipľavý dym. Nejasne sa dali rozoznať obrysy mohutných pecí. Nachádzali sme sa v spaľovni osvienčimského krematória. Okolo pobiehalo niekoľko väzňov so šesťcípou židovskou hviezdou na uniformách. Keď sa cez dym a čmud prebili lenivé plamene, uvidel som v murovaných kvádroch z červených tehál dva veľké otvory. Boli to liatinové železné spaľovacie pece, ku ktorým väzni zvážali na káre mŕtvoly. Stark teraz roztvoril pred nami ďalšie dvere, oboch s Mauricom nás zdrapil a odvliekol do väčšej haly vedľa spaľovne.

Medzi kuframi a ruksakmi ležali pred nami krížom-krážom naváľané kopy mŕtvych mužov a žien. Stŕpol som od ohromenia. Veď ja som vôbec nevedel, kde som a čo sa tu deje. Až keď ma Stark z celej sily ovalil a zrúkol: „Poďme, poďme! Vyzliekať mŕtvoly!“, donútil som sa aj ja robiť to isté, čo robili niekoľkí ďalší väzni, ktorých som si všimol až teraz. Predo mnou ležala mŕtvola ženy. Najprv som jej vyzul topánky. Ruky sa mi pri tom triasli a keď som jej začal sťahovať pančuchy, chvel som sa na celom tele. Prvý raz v živote som sa dotýkal mŕtvoly. Nebola ešte úplne vychladnutá. Ako som jej sťahoval z nohy pančuchu, trochu sa natrhla. Stark si to všimol, znova mi vrazil a rozčuľoval sa: „Čo je to za robota! Dávaj pozor a čiň sa! Tie veci sa ešte použijú!“ Chcel mi ukázať, ako sa to správne robí, prešiel k druhej mŕtvole a začal jej sťahovať pančuchy. Ale ani jemu sa to nepodarilo bez natrhnutia. Strach pred ďalšími údermi, hrozný pohľad na nahádzané mŕtvoly, štipľavý dym, hučanie ventilátorov a praskot vysokých plameňov zo spaľovne, celé to chaotické infernum tak ochromilo moje orientačné a mozgové schopnosti, že som každý rozkaz poslúchol ako zhypnotizovaný. Až postupne som si začal uvedomovať, že predo mnou ležia ľudia, ktorých museli iba nedávno zabiť. Len som si nevedel predstaviť, ako ich toľkých mohli usmrtiť naraz.

Keď sa Stark vrátil, odvelil nás s Mauricom do spaľovne. Každému strčil do ruky dlhú rašpľu a ťažké kladivo, a prikázal nám, aby sme nimi odstránili škvaru z roštov v peciach, ktoré práve nie sú v prevádzke. Maurice ani ja sme dosiaľ nič také nerobili, takže sme vlastne nevedeli, čoho sa máme chytiť. Tak sa stalo, že sme rašple nestrčili do priškvŕknutej vrstvy na rošte, ale do vymurovaného priestoru na popol a poškodili sme šamot. Keď to Stark zistil, vyhnal nás späť do márnice a zavolal Fischla, ktorý sa mal neskôr stať naším predákom. Ten sa pustil do čistenia roštov. Maurice a ja sme ďalej vyzliekali mŕtvoly. Obozretne som sa poobzeral po miestnosti, kde ležali mŕtvi. Vzadu som objavil na betónovej podlahe malé, zelenomodré kryštáliky. Boli rozsypané pod otvorom, prerazeným cez povalu. Tam bol namontovaný aj veľký ventilátor, ktorého vrtuľa sa s bzukotom krútila. Všimol som si, že tam, kde boli roztrúsené kryštály, neležali vôbec žiadne mŕtvoly, zatiaľ čo ďalej, najmä blízko dvier, sa ich váľali celé kopy.

Pobyt v tábore už veľmi nahlodal moje zdravie. Bol som zoslabnutý od hladu, opuchli mi nohy a podošvy som mal doráňané od drsných drevákov. Preto nie div, že pri tom zhone, ktorý tu bol, som túžil po chvíľke pokoja. Ostro som sledoval každý Starkov pohyb, aby som si mohol nebadane vydýchnuť. Tá chvíľa sa naskytla, keď prešiel vedľa do spaľovne. Pohľad mi padol na pootvorený kufor, v ktorom som objavil potraviny, asi to mal byť proviant na cestu. Jednou rukou som predstieral, akoby som sa zamestnával vyzliekaním mŕtveho, a druhou som sa prehraboval v kufri. Vylovil som z neho trojuholníkový syr a makovník, len som nespúšťal oči zo dvier, aby ma neprekvapil Stark. Zakrvavenými a špinavými rukami som rozlomil koláč a pažravo som ho zhltol ako divé zviera. Akurát som ešte stihol uchmatnúť kus chleba, a Stark bol už späť. Kôp šatstva sa mu zrejme ešte málilo, tak nás naháňal ďalej, reval a mlátil nás, že sa máme pohnúť. Do ďalšej hodiny sme vyzliekli hádam sto mŕtvol. Teraz tam ležali nahé a mohli ich spopolniť.

V druhom kufri som našiel okrúhlu škatuľu syra s nápisom „Liptovský svätý Mikuláš“, v ďalšom ležalo viacero zápalkových škatuliek s nálepkou „Slovenské zápalky“. Teraz som si všímal už aj tváre mŕtvych a zhrozil som sa, keď som spoznal istú bývalú spolužiačku. Určite to bola ona, Jolana Weisová. Jej starý otec bol v mojom rodnom meste Sereď správcom mikve, židovského rituálneho kúpeľa. Nie, nebol to zlý sen. Neomylne som ju spoznal, len čo som zazrel jej tvár. Aby som si bol úplne istý, dotkol som sa jej ruky, vedel som, že ju mala od detstva chromú, a definitívne som sa presvedčil. Ešte jednu mŕtvu som spoznal. Bola to Rika Grünblattová, naša susedka zo Serede. Hoci väčšina mŕtvych mala na sebe civilné šaty, na dlážke ich niekoľko ležalo aj vo vojenských uniformách, na chrbte označených dvoma širokými červenými pásmi a čiernymi písmenami SU, teda sovietski vojnoví zajatci.

Fischl medzitým vyčistil rošty. Keď Stark vydal rozkaz, že všetky nahé mŕtvoly treba po mokrej dlážke odtiahnuť k peciam, horelo vo všetkých šiestich. Fischl potom prešiel od jedného mŕtveho k druhému a železnou tyčou roztvoril všetkým ústa. Keď objavil zlatý zub, vytrhol ho kliešťami a hodil do plechovice. Mŕtvi, okradnutí o všetko, mali teraz padnúť za obeť plameňom a premeniť sa na dym a popol. Stark vydal rozkaz, aby zapli ventilátory. Na stlačenie gombíka sa začali otáčať. Po chvíli sa Stark pozrel do pecí a keď sa presvedčil, že oheň dobre horí, ventilátory znova vypli. Na jeho povel „Do pece!“ sa každý z nás chopil práce, ktorá mu bola vopred pridelená.

Bolo mi jasné, v akej nebezpečnej situácii som sa ocitol. Momentálne bola len jediná šanca, ako si predĺžiť život, hoci len o pár hodín či dní. Musel som Starka presvedčiť, že dokážem všetko, čo očakáva od robotníka v krematóriu. Tak som teda vykonával všetky rozkazy ako automat.

Po prekonaní prvého šoku som sa začal trochu rozhliadať po novom prostredí. Keď ste vošli z plynovej komory do spaľovne, po ľavej strane stáli dve pece a štyri po pravej. Dve tvorili vždy jeden komplex. Prostriedkom miestnosti viedla priehlbina, asi tak meter široká a 20 až 25 centimetrov hlboká, a v tej bola uložená koľaj. Mohla merať asi 15 metrov. Vybočovalo z nej šesť asi štvormetrových priečnych koľají, ktoré viedli k peciam. Na dlhej koľaji bola pohyblivá výhybka, ktorá sa posúvala hore-dolu. Pomocou nej sa dal presunúť vozeň na priečnu koľaj. Liatinový plošinový vozeň mal skriňový nástavec z oceľového plechu. S nástavcom bol vysoký presne meter, takisto široký a asi 80 centimetrov dlhý. Vzadu bolo po celej šírke upevnené železné madlo. Vpredu vyčnievala plošina z hrubého oceľového plechu, dlhá presne dva metre. Mala bočnice, vysoké 12 až 15 centimetrov.

Plošina, vpredu otvorená, bola o niečo užšia ako otvor pece, takže pohodlne vošla dnu.

Na plošine bol ešte jeden skriňový posúvač z oceľového plechu. Bol vyšší ako bočnice a hore zaoblený. Mal hĺbku asi 50 centimetrov a výšku 30 až 40 centimetrov. Dal sa po plošine ľahko posúvať sem a tam.

Pred naložením nákladu sa posúvač posunul na zadnú stranu plošiny. Keď vozeň zastal na výhybke, musel sa posunúť k najbližšej priečnej koľaji a vytočiť tak, aby sa mohol po nej posúvať. Pritom výhybku bolo treba pevne držať, aby sa vozeň nevykoľajil.

Najprv sa z plynovej komory dotiahli mŕtvoly do blízkosti pecí. Potom sa vozeň pomocou výhybky dopravil k priečnej koľaji a plošina sa vpredu podoprela drevenou latou, aby sa vozeň pri vykladaní neprevrhol. Potom jeden väzeň vylial na plošinu vedro vody, aby sa v žeravej peci príliš nerozhorúčila. Dvaja ďalší medzitým položili mŕtveho na dosku, ktorá ležala na zemi pri plošine. Potom ju zdvihli hore a naklonili nabok, takže mŕtvola padla na plošinu. Väzeň na druhej strane ju upravil do správnej polohy. Muselo to byť tak, že na oboch stranách plošiny ležali dvaja mŕtvi hlavou k peci a tretí bol medzi nimi zacviknutý naopak. Teraz sa už mohla otvoriť pec. Vyvalila sa z nej žeravá páľava.

Keď odstránili drevenú podperu, dvaja chlapi vpredu sprava a zľava chytili plošinu, odniesli ju až k peci a nasadili na okraj otvoru. Dvaja ďalší zároveň potisli odzadu vozeň a posunuli tak plošinu do pece.

Tí dvaja, čo ju niesli vpredu, medzitým odskočili o pár krokov dozadu, zapreli sa plecom do madla na vozni a jednou nohou z celej sily kopli odzadu do posúvača. Takto dostali mŕtvych konečne do pece. Keď sa predná časť posúvača ocitla v ohni, vozeň s plošinou stiahli zase späť. Aby tento spätný manéver nevyhodil náklad zas von, strčil jeden väzeň zboku do pece železné vidly a nastavil ich proti mŕtvolám. Keď vozeň vytiahol plošinu, ktorá až do troch štvrtín bola v ohni, na výhybku, dvere na peci sa znova zavreli.

Pri jednom takomto spätnom manévri som kľačal pi výhybke a držal som ju z celej sily, aby sa vozeň správne pohol. Pretože som bol strašne zmätený, nenastavil som výhybku celkom presne pri koľaji, takže sa prázdny vozeň, cúvajúci od pece, vykoľajil. Pocítil som pichľavú bolesť v malíčku na pravej ruke a zbadal som, že krvácam. Rana vyvolala vo mne panický strach. Pamätal som sa, že ako dieťa som voľakedy počul, aké nebezpečné je vraj dostať sa do styku s mŕtvolným jedom. Preto som si oddrapil z prepotenej košele kus látky a pokúsil som sa obviazať ranu. V tej chvíli mi nezáležalo na ničom, sústredil som sa jedine na ranu. Lenže vtom sa vynoril Stark. Zúril pre ten vykoľajený vozeň a vrhol sa na mňa. Kričal som od bolesti, ale s posledným vypätím síl som vyskočil a pomáhal vagón znova dostať na koľaj. Bolo mi jasné, že každé zlyhanie by teraz pre mňa znamenalo smrť.

Keď bolo všetkých šesť pecí naplnených, vrátili sme sa do plynovej komory a pustili sme sa do vyzliekania mŕtvol. Bol som teraz mimoriadne opatrný a dával som si pozor, aby som sa niektorého mŕtveho raneným prstom ani len nedotkol. Stark stál vo dverách, odkiaľ mohol sledovať obidva priestory. Mal som hrozný strach pre to zranenie a vyzliekal som mŕtvoly čoraz rýchlejšie, ale strašne opatrne, aby som nijaký kus šatstva neroztrhol alebo nepoškodil. Rana na malíčku však ďalej krvácala a núdzový obväz už načisto premokol. A tak sa stalo, že som trochu zakrvavil kus bielizne, keď Stark stál práve blízko mňa. Výhražne zodvihol obušok a zreval na mňa: „Marš, prehrabať mŕtvoly!“ Síce som nechápal, čo odo mňa chce, no inštinktívne som bežal do spaľovne a bezradne som sa obzeral. Vtom prišiel Fischl, pristúpil k jednej peci, zodvihol nejakú záklopku a dlhými vidlami sa hrabal v peci. „Pohni,“ pošepol mi, „zober vidly, strč ich do pece a tras, aby lepšie horeli! Chytro, lebo ťa zabije.“ Schmatol som jedny spomedzi tých prekliatych vidiel, strčil som ich do pece a prehŕňal som sa podľa Fischlovho vzoru medzi škvrčiacimi, rozpadávajúcimi sa mŕtvolami ako kutáčom v kachliach.

Podľa odhadov vyšších miest sa mali tri mŕtvoly spáliť za 20 minút a Starkovou úlohou bolo postarať sa, aby sa tento čas dodržal. Zatiaľ čo som železnými vidlami nemohúcne pichal do ťažkých, poskrúcaných trupov, popred pece ako zmyslov zbavení behali traja väzni. Odmietli ďalej pracovať a snažili sa vyhnúť úderom Starka, ktorý ich naháňal. Nakoniec sa hodili na betónovú podlahu a úpenlivo ho prosili, aby sa nad nimi zľutoval a jediným výstrelom urobil všetkému koniec. Stark ich vohnal do haly, kde ležali mŕtvoly, a rozkázal im, aby tam pokračovali v práci. Ale oni sa znova hodili na zem a nedbali už na jeho rev. Stark očervenel od zúrivosti, zahnal sa na nich zaťatými päsťami, potom sa však zrazu zastavil a ironicky zasyčal: „No počkajte, vy leňosi, veď vám ja ešte ukážem!“ Potom sa bez slova vrátil do spaľovne a vydal rozkaz: „Mŕtvoly do pecí, raz-dva!“ Keď bolo všetkých šesť pecí naplnených, nahnal nás zas do vedľajšej miestnosti, aby sme vytiahli ďalšie mŕtvoly. Stark ostal v spaľovni. Snažil som sa predstierať, že usilovne pracujem, a nazbierať nové sily. Medzi mŕtvymi som objavil našich troch kamarátov, nehybne tam ležali. Ešte síce dýchali, ale fyzicky aj psychicky boli úplne v koncoch. Vzdali sa, zrejme ich už nič nezaujímalo, bolo im všetko jedno.

Až na tento stupeň beznádeje som ešte neklesol. Samozrejme, že som si nerobil nijaké ilúzie. Aj ja som vedel, že ma tu určite čaká zlý osud. Ale ešte som nebol ochotný kapitulovať. Čím väčšmi ma ohrozovala smrť, tým silnejšia bola moja vôľa prežiť. Veď som bol ešte taký mladý. Rodičia, rodina aj mladosť v Seredi, to všetko mi vybledlo v pamäti. Moje myšlienky sa sústreďovali jedine a výlučne na to, aby som žil ďalej, aby som prežil nasledujúcu minútu, hodinu, nasledujúci deň, nasledujúci týždeň. Rozhodne sa nevzdať! Táto myšlienka, tento cieľ, táto vôľa sa ma zmocnila a ovládla ma. Hromada mŕtvol, ktorú som videl a na likvidácii ktorej som sa z donútenia zúčastňoval, upevňovala vo mne vôľu urobiť všetko, aby som nezahynul tým istým spôsobom, aby som neležal pod takou hŕbou mŕtvol, aby ma nestrčili na plošine do pece, nepichali železnými vidlami a aby ma napokon nepremenili na dym a popol. Nie, všetko, len to nie! Ja som chcel iba jedno: ďalej žiť. Možno predsa len jestvuje možnosť, ako sa raz nejakým spôsobom dostať odtiaľto von. Takéto myšlienky ma ovládali. Ale ako to docieliť, na to bola jediná možnosť: podrobiť sa a splniť každý rozkaz. Jedine s takýmto prístupom mohol človek vykonávať to hrozné remeslo v osvienčimskom krematóriu.

Neskoro popoludní premenili plamene už mnohých mŕtvych na bledosivý popol. Ale väčšia časť sa ich tam ešte povaľovala, lebo za hodinu sa mohlo spáliť nanajvýš 54 mŕtvol, keď sa do každej pece v 20-minútových intervaloch naložili vždy 3 mŕtvoly. Kým ich všetkých spopolnia, to ešte nejaký čas potrvá. Ale čo sa stane potom s nami? Pokúšal som sa vyhnúť tejto nepríjemnej, dotieravej otázke, veď aj tak som na ňu nemohol nájsť odpoveď. A dnes som predsa ešte žil. To bolo hlavné.

Kým mŕtvoly horeli, my sme pripravovali ďalšiu náplň do pecí. Ešte vždy sme pracovali len vo štvorici. Makali sme pekelným tempom a každý z nás musel zvládnuť robotu za dvoch. Ani na minútku sme si nemohli vydýchnuť. Už sme boli takí uštvaní a otupení, že sme pri jednej peci zabudli vypnúť ventilátory, pretože sme vôbec nevnímali ich hukot. Plamene už šľahali do takej výšky a žiara už dosahovala takú intenzitu, že sa uvoľňovali šamotové tehly, pec sa prepálila a tehly padali do kanála, ktorý spájal pec s komínom. Tým pádom nemohli plamene voľne unikať von. Z pece šľahali červené ohnivé jazyky a spaľovňu za moment zahalila hustá hmla dusivého, sladkastého čmudu. Stark lietal hore dolu ako šialený a napokon vyrazil von smerom k okrúhlemu komínu, v tesnej blízkosti ktorého stál drevený barak, sídlo politického oddelenia. Vrátil sa v sprievode niekoľkých esesákov, ktorí nám dávali inštrukcie, ako máme oheň hasiť. Na vodovodný kohútik sme namontovali hadicu, otvorili sme jednu pec a prúdom vody sme sa usilovali zmierniť plamene, ktoré práve olizovali obhorené mŕtvoly. Keď sa voda stretla s ohňom, tak prudko to zasipelo a zapraskalo, akoby ste do škvrčiacej masti hodili kus ľadu. Plamene síce zhasli, ale pahreba pod povrchom ďalej iskrila a z pece sa valil sivočierny dym. Cez škáry na dverách ostatných pecí vyrážali v sekundových intervaloch vybuchujúce plamene a čmud. Stark zúrivo pobehoval a kričal, že máme na hasenie vláčiť vodu vo vedrách. Potom sme roztvorili dvere aj na ďalších peciach. Pod údermi, vyhrážkami a za strašného revu esesákov sme behali ako splašené kone s vedrami od vodovodu k peciam a liali sme vodu na rošty. Zbití do krvi sme ešte asi pol hodiny zápasili s plameňmi, kým sa konečne dostavili väzenskí hasiči.

Stark ešte vždy rozčúlene pobiehal hore-dolu. Bol zo všetkých esesákov najnervóznejší. Možno sa bál, že ho budú brať na zodpovednosť za požiar.

Zrazu som sa strhol na niekoľko výstrelov z vedľajšej miestnosti, kde ešte ležali na zemi tí traja väzni, ktorí neboli ochotní pracovať ďalej. Keď som nakukol cez odchýlené dvere, videl som, že ich zastrelili.

Večer sa konečne podarilo požiar uhasiť. Krematórium teraz, prirodzene, nebolo prevádzky schopné. Pece ešte slabo dymili a bolo v nich vidieť zvyšky zuhoľnatených, rozpadnutých zdrapov mäsa, ktoré už vonkoncom nepripomínali ľudí. Stáli sme po členky vo vode a cez okná a dvere krematória sa ešte stále valil dym. Aj miestnosť, kde ležali mŕtvoly, bola plná čmudu, pretože pri hasiacich prácach sa poškodil ventilátor na povale. My väzni sme boli úplne otupení, ľahostajní dokonca aj voči osudu, ktorý nás teraz čakal. A dobre, lebo inak by nám možno prišla do hlavy myšlienka, že teraz, keď sú zničené pece, stali sme sa zbytočnými aj my. Možno by nám rozkázali ešte vyzliecť zvyšných mŕtvych, ale čo potom?

Teraz zavládla zvláštna atmosféra. Nikto nekričal, nikto nás nebil. Sedeli sme v jednom kúte spaľovne ako odsúdenci, ktorí čakajú na popravu, a nik si nás nevšímal. Zvečerilo sa. Žiarovky matne blikali cez šedivú hmlu a pripomínali cintorínové sviečky na Všechsvätých. Čierna kovaná lampa nad vchodom krematória šírila matné svetlo, v ktorom vynikali kontúry viniča, sivej steny a masívnej brány. Nič netušiaci pozorovateľ by za vľúdnou fasádou vchodu očakával možno pohostinné priestory. Nijaký cudzinec by netušil, že za touto bránou sa začína infernum.

Ani traja noví kamaráti, čo teraz prišli, istotne netušili, kam sa dostali, keď prechádzali cez tú romanticky pôsobiacu bránu. Tak ako poobede nás, aj ich doviedla esesácka stráž, aby zaujali miesto troch zastrelených väzňov. To ale znamenalo, že ešte potrebujú aj nás. Znova skrsla vo mne nádej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sonderbehandlung alebo zvláštne zaobchádzanie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.