Milan Kališ

Odvrátená strana všetkého

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Napísanie textu podporil LITFOND.

© Milan Kališ, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Michal Korman
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
792. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0221-9 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0222-6 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0223-3 (ePub)

Stáli sme na rohu, ľudia okolo nás prechádzali, určite si neuvedomovali, že sme nad aj pod nimi, že sme tiež iba všade. Avšak oni neprenikli. Do čoho? Do koho? Sme nad nimi. Tak sme?! Či ako to je, dočerta či doboha.

Malé dievčatko sa pristavilo pri našom stánku. Chcelo lízatko.

„Lízatko iba pre malé slečny,“ povedala ona.

Bola to putujúca filozofia ženy, ktorá sa nachádza v každej žene, je to história.

A malé dievčatko bolo živé.

„Kde máš rodičov?“

„Sú tu... za rohom...“

„Si bez dozoru?“

Dievčatko nevedelo, čo povedať. Najskôr iba pokrútilo hlavou, potom sa nám dlhšie pozrelo do tvárí a nakoniec, akoby na súhlas, zase pokývalo hlavou... Možno v tom bol rozpor, ale dievčatko ten rozpor myslelo naozaj úprimne!

*

Dievčatko s lízatkom bežalo počas sneženia vedľa diaľnice. Lízatko jej zrazu vypadlo z úst.

Dievčatko narazilo do staršieho pána, ktorý kráčal – pomaly – oproti.

„Vypadlo ti lízatko... Pozri, tu,“ povedal a napoly sa usmial, no napoly to hovoril najvážnejšie, ako dokázal. Ten polovičný úsmev však nebol výsledkom jeho napoly vážneho hlasu.

Dievčatko si uvedomilo, že stratilo lízatko.

Obzrelo sa a ihneď pohľadom našlo lízatko. Samozrejme, neuvedomilo si ten, povedzme, automatický pohľad na „niečo, čo jej patrilo“.

„Kde máš rodičov?“ spýtal sa pán popritom, ako dievčatko zdvíhalo lízatko zo snehu.

Lízatko je opäť v ústach!

„Rodičia sú niekde za mnou, ja som uvidela bieleho psa, ale ušiel mi. Možno nemal pána, lebo inak by mi neušiel.“

*

Stroj sa ešte nikdy nepokazil. Zrejme nad ním stáli bohovia. Alebo slúžil tým, ktorí niečo milujú viac ako seba.

Stroj vyrábal lízatká. Patril do starej generácie, napriek tomu ho ešte nevyradili, zvyčajne sa lízatká, ktoré vyrobil, rozdávali iba zdarma a len vybraným deťom. Iba zopár sa dostalo do obchodov.

Kto platil ten stroj?

Ostatné stroje, ktoré sa pravidelne kazili.

Stroje nepoznajú lásku. Lásku poznajú ruky, ktoré ich obsluhujú. A tento stroj sa nepokazil napriek tomu, že potreboval viac rúk ako jeho novšie generácie.

A hoci sme napísali o láske a strojoch, nikto na svete, ani v tomto meste si nepamätá na to, kedy a ako bolo vyrobené lízatko, ktoré malo v ústach dievčatko...

„Pamätal si“ aspoň stroj niečím, čo nie je súčasťou ľudskej pamäti?!

*

Dievčatko položilo lízatko na lavičku. Svietilo slnko, teplotu vzduchu nevnímalo. Hľadalo pohľadom rodičov, avšak nemohlo ich v mase ľudí nájsť, napriek tomu tušilo, že sú blízko.

Keďže ich nenašlo, našmátralo rukou aspoň to lízatko, neprekážalo jej, že je trochu špinavé (také úvahy v ňom ešte neboli, vzhľadom na jeho vek), opäť si ho vložilo do úst, už zostávalo len na malých častiach drevenej paličky

Lízatko jednoducho iba lízalo, a zrazu, v jednom malom krátkom okamihu večnosti to bolo všetko, čo malo, a bol v tom akýsi zázrak!

Masa ľudí sa stávala čoraz väčšou, ono však nakoniec našlo pohľadom aspoň svoju matku práve v okamihu, ako sa Ona dotkla jej Otca...

*

Bolo príliš malé na to, aby rozumelo významu priateľstva, napriek tomu to žilo. Bolo ako väčšina dospelých, keď podalo polovicu vylízaného lízatka kamarátke?

„Chceš?“

Druhé malé dievčatko sa zapozeralo na lízatko.

Prvé malé dievčatko ešte raz oblízalo, a potom vsunulo lízatko do rúk druhému dievčatku.

Druhé dievčatko si vložilo – predsa len – lízatko do úst. A zrazu z nej vypadlo, lepšie povedané vykĺzlo:

„Toto je potvrdenie nášho kamarátstva, však?“

„Neviem... Len som chcela, aby si ochutnala moje lízatko. Zaslúžila si si to.“

*

Dievčatko bolo choré. Na lízatko ani nepomyslelo. Dievčatko samo o sebe netušilo, akú má chorobu, ono sa len necítilo dobre. To bolo z jeho strany všetko. Nemalo odkiaľ vedieť o rozdelení chorôb a o tom, ako svet funguje, pardon, vedelo o tom svojím dievčatkovským spôsobom, čo býva niekedy viac, ale v mnohých prípadoch aj menej, avšak ono o tom menej ani len netuší.

Lízatko bolo zabalené. Komu patrilo lízatko, ak bolo zabalené? Komu sa kúpilo? A kto o tom vedel?

Lízatko možno už niekomu patrilo, ale kto to bol, ak to nebolo dievčatko?

Lízatko vo fyzickom a racionálnom svete nepatrilo nikomu, to je isté. A možno, keď odznie choroba, dievčatko sa k lízatku dajakým spôsobom dostane a lízatko tak splní účel.

Čo je splnenie účelu?

*

Dievčatko bolo hravé. Chcelo sa hrať. No nemalo sa s kým.

Pozrelo sa na zabalené lízatko a nevdojak sa z neho ozval hlas: „Ty budeš môj Jožko!“

„Aký je dnes deň?“ spýtalo sa toho Jožka a usmialo sa.

Jožko však neodpovedal.

„To nevadí, sú aj takí, ktorí mlčia. A ty budeš mlčať najviac zo všetkých!“ A dievčatko sa skutočne slobodne rozosmialo. Bol to hurónsky smiech?

*

Na miesto, kde bolo položené lízatko, pristál drozd. Učupil sa v zime. Nikto z ľudí si tento fakt nevšimol. Drozd však sedel pomerne zanovito. Zrazu sa zobákom dotkol trochu zalepeného miesta, jednoducho zobol. Raz, dvakrát. Nič tam však nenašiel. Ešte neodletel.

Zaspieval drozdiu pesničku.

Kto ho počul?

Počul ho aspoň jeden iný drozd?

Dievčatko možno uvidí jedného z tých drozdov, ak vôbec dajaký iný drozd počul drozdí spev. A keď ho – dajme tomu – uvidí, možno dostane chuť na lízatko. Bude to nové alebo staré lízatko. Kto vie?

*

Niekto by povedal, že bol stacionárny pokoj. Dievčatko jedlo. A lízatko malo vo vrecku. Už si nepamätalo, či ho má zabalené, alebo rozbalené. Len si bolo vedomé, že má lízatko. A nevdojak sa dotklo miesta, kde bolo lízatko uložené, respektíve skryté pred pohľadmi sveta, aj sveta rodičov.

Bola to láska k lízatku? Bola to skrytá láska k lízatku? Je láska k lízatku vôbec dôležitá, keď je to iba anorganický predmet?

*

Niekto si myslí, že lízatko je iba lízatko. Samozrejme, uznajme aj tento fakt. Avšak je takmer nevyhnutné – na proces zamyslenia, ktorý by nikdy nemal byť krátky, aj keď niekedy najmä pri deťoch, je to zvláštny stav (a otázka znie, už toľkokrát položená, kedy sa vlastne detstvo končí? – resp. kedy začína dospelosť?) – zamyslenie vo všeobecnosti je považované za niekedy až extrémny proces. Avšak nie je všetko len o zamyslení. Niekedy je to aj otázka dôvery a často až prekvapivo ustálenej environmentálnej filozofie.

Takže je lízatko otázkou environmentálnej filozofie alebo je to iba predmet?

*

V rádiu dohrala smutná pieseň. Dievčatko prehodilo lízatko v ústach zo strany na stranu. A bolo mu smutno, no nechcelo sa mu plakať s lízatkom, Akoby si v duši povedalo: „Lízatko to udrží...“ Lenže je potrebné povedať, že lízatko je sladké, a dievčatko potrebovalo aj vitamín C. A ešte raz: Akoby náhodou – akoby si v duši povedalo: Je tu niekde aj nejaký pomaranč?

To však už hrala iná pieseň a dievčatko si neuvedomilo tú zmenu. Veď bolo malé.

*

Otec dievčatka pozeral nejakú politickú reláciu, mama varila obed. Ono sa hralo s bábikami. Kde bolo lízatko? Na stole pri mame alebo pri otcovi pri televízore?

*

the Sun is shining

for a while

the Moon is „shining“

for a while

and what about Stick?

who is in this sugar land? Moon or Sun?

or both?!

someone could say: the better is medicine

and what about real love?

*

Dievčatku sa nepáčil jeden chlapec. Zdal sa mu hnusný. To si povedalo v duchu. Na lízatko ani nepomyslelo.

*

Nikdy neviete, kedy sa z hnusného chlapca stane obľúbený chlapec. Ani dievčatko si tento deň svojím spôsobom nepamätá. Ale zase si dalo do úst lízatko. A potom?

*

„Chlapci zvyknú byť niekedy pekne zlí. A niekedy zvyknú byť zlí ešte škaredšie“ (pomyslí si dievčatko), avšak tým „tough“ spôsobom, dodáme. Vtedy zvyčajne dievčatká nikdy nemávajú chuť na lízatká? Ale čo naše dievčatko?! Má aj ono rado chlapca... tým „tough“ spôsobom?

...iba dievčatko o tom ani nemusí vedieť, veď je dievčatko.

*

The girls and boys are dancing or men and women are working together? Let say stick in girlsboys fashion, if woman and man will be working together... „Čo mi to napadlo, ženy a muži... a dievčatá a chlapci... sú predsa rozdielni... veď každý líže lízatko inak?“ pýta sa dievčatko v mysli, ako sa učí angličtinu. Nevie odhadnúť svoje poznanie toho jazyka – v sebe. Aký je jeho rodný jazyk?! Pomyslí však na to, ako kedysi malo rado jedno alebo viac lízatiek.

*

Osamelosť nie je choroba, len v osamelosti dievčatko má buď veľkú chuť na lízatko, alebo žiadnu chuť na lízatko. Ako keby nemalo pre koho lízať... Nie, ono predsa nelíže pre nikoho iného okrem seba. Len či je to pravda? Možno nie je. Ak niekoho má rado, ako to je? Ako to je?!

*

Podľa niektorých sa život opakuje, podľa niektorých sa život rozpína, podľa niektorých ide len o hľadanie lásky, ale malé dievčatko nevie nič z toho, a predsa, keď sa díva na rieku v meste, kde ho rodičia vychovávajú, cíti sa fascinované, a naozaj nevie prečo.

„Lízatko!“

*

Sú ľudia, ktorí tvrdia, že rodina je základ, pravda, ako kedy. Niektoré rodiny pokladajú cukor (aj v lízatkách) za základ života, iné rodiny vedia, že život sa skladá z väčších vavrínov, posudkov, pokleskov, radosti, šťastia a lásky, ale každý dostáva to svoje. Kedy o tom bude vedieť dievčatko?

*

Bárskto má pocit, že peniaze chránia. Nie je to tak. Chránia zväčša tých, ktorí si to niečím zaslúžia. Ale kto platil lízatko dievčatka? Údajne otcovia si kupujú deti, a zväčša deti idú s plačom za mamami, ale je to zrejme od dieťaťa k dieťaťu iné, a hlavne dievča nie je chlapec a naopak. Lízatko však bude vždy iba lízatkom.

*

Môže byť dievčatko s lízatkami hodené sociálnemu levovi? Sotva, súdy bežia stále, každý deň, možno jeho mama hovorí: lepšie o tom nevedieť, možno jeho otec hovorí: som zvedavý, čo z teba bude...

*

Kde sa všetko končí, a kde „nič“ začína? Aké „nič“? Dievčatko vie niečo o hrách, ale sú to len detské hry. Je lepšie nevedieť alebo vedieť? Lízatko je vec, nevie nič, a predsa je niekedy v centre diania.

*

Hra o obrúsok je aj v detstve, len deti ju vidia po svojom. Lízatko je však dôležitý nástroj v tejto detskej hre. Dievčatko, ktoré má v ústach lízatko, vie zrazu o tom obruse viac ako iné deti.

*

Čo horí, to horí. Čo tlie, to tlie. Lízatko horí? Lízatko tlie? Samozrejme, lízatko sa dá uhasiť malou dávkou vody. Len horí vôbec lízatko? Dievčatko to musí vyskúšať. Možno keď lízatko bude horieť, dievčatko si obľúbi už navždy v detskom veku ostatné lízatká... Nie je to však také jasné! Ak by malo dievčatko k svojmu lízatku akýkoľvek „citový“ vzťah, oheň by ho mohol vykoľajiť. Prečo by dievčatko malo spáliť svoje obľúbené lízatko? Trápenie alebo súznenie?! To sa vždy treba spýtať, keď dievčatká zapaľujú svoje obľúbené lízatká.

*

Lízatko skončilo v rieke. Keďže je ľahké, nešlo ku dnu. Plavilo sa po hladine. Dievčatko ho tam hodilo zo vzdoru. Bolo zamilované do jedného chlapca. A chlapec mu v škole nepovedal ani „Ahoj“ ani „Vidíme sa zajtra“, jednoducho mu nepovedal vôbec nič. Zamilovalo sa postupne. Až včera zrazu pocítilo, že s ním musí byť stoj čo stoj. Tento pocit sa v ňom vynoril, ako dolízavalo lízatko...

*

Ten chlapec jedného dňa bez slova prišiel k dievčatku a položil pred neho: lízatko! A potom bez slova zase odišiel. Nevedelo, kam ide. Zdalo sa mu, že ide na záchod.

*

Bolo toho na dievčatko veľa, škola ho viac trápila, ako tešila. „Stále sa iba učiť, nie, to nie je zábava.“ Pri týchto myšlienkach sa pozrelo na lízatko položené pod lavicou v priehradke v jej triede. Dostalo zrazu na „ten sladký predmet“ obrovskú chuť. Neprekonateľnú chuť. Ale počas hodiny je jesť vlastne zakázané. A na prestávku sa mu tiež čakať nechcelo. Prestalo sa sústrediť na hodinu. Iba si predstavovalo, ako líže a nakoniec chrúme.

*

Chlapec bol trochu pomýlený, keďže po celý čas sa až zúfalo pozeral na dievča, ako pomaly rozbaľuje lízatko. Dávalo si pozor, aby sa raz ani raz nepozrelo na chlapca. Lízatko pomaly rozbalilo a položilo ho naspäť pod lavicu na rozbalený igelitový obal. Zrazu v sebe pocítilo takú tú „svetskú“ jemnosť. Bolo na vrchole svojej zamilovanosti. Malo snáď najväčšiu chuť v živote na lízatko, lebo bolo predsa od chlapca. Ale zanovito, skutočne zanovito sa na neho odmietalo pozrieť. Malo obavu, že s lízatkom v ústach by sa na neho pozrelo, a čo je horšie, možno by sa na neho pozeralo dlhšie, ako by samo chcelo. Neovládlo by sa? Nevie. Ale nechcelo to risknúť. A chlapec trpel. Dievčatko si nedalo lízatko ani do úst, ani sa na neho neusmialo, ani nepozrelo...

*

Dievča bolo na túre s rodičmi. Išli po turistickom chodníku. Dievča si všímalo, kedy vedie otec, kedy matka, aby sa nestratili z chodníka. Na najvyššom mieste túry sa ho mama spýtala, či si dá lízatko, otec sa pozrel doľava, mama doprava. Kto z nich našiel značku, po ktorej išli? Dievča si to nedokázalo všimnúť, ale zaujímalo ho to. V každom prípade malo chuť dať si lízatko do vrecka, ale otec povedal: „Pokojne si to daj.“ Mama sa usmiala. Dievča predsa len váhalo, nevedelo, čo si má myslieť. Nakoniec pomyslelo na chlapca, ktorý jej dal v škole lízatko, a rozhodlo sa lízatko rozbaliť. A dať do úst. Jeho otec sa netváril ani spokojne, ani nespokojne.

Stáli sme na rohu ulice tohto veľkého mesta, neboli sme malomeštiaci. Neboli sme nikým, kto rád rozhoduje o ľudskom živote? Nemysleli sme na Cicera, ani na to, že kedysi koktal, keď sme počúvali, ako si pri stánku chlapček pýta lízatko, pričom jeho rodičia stáli opodiaľ v dave.

„P-pp-p-rosím vás, j-jj-j-jedno lííí-í-ízatko...“

Lízatko sme mu podali a hlboko sme sa zapozerali do jeho mladej tváre. Nad koreňom nosa mal jazvu. Nechceli sme sa ho spýtať, odkiaľ ju má. Bol pre nás pekný? Bolo to podstatné?!

*

Chlapček cestoval vlakom s rodičmi, vlak bol plný, a tak zavítali do reštauračného vozňa. Sadli si k voľnému stolu. Chlapček mal chuť na niečo nezdravé, vyprážané. Ešte mali pred sebou asi dve hodiny jazdy. Vo vrecku mu ležalo lízatko, na ktoré si už dlhšie nespomenul.

Za chlapcom sedel hlučný pripitý muž. Nahlas rozprával ešte k dvom iným mužom:

„Kurva, aká je toto spoločnosť. Ľudia si zoberú hypotéky, nakúpia mobily a myslia si, že to je to všetko... Táto spoločnosť je na piču. Ja neverím bankám, ja neverím takýmto skokoteným korporáciám! Ja mám manželku ako jedinú priateľku na fejsbúku. Ona je z Maďarska, je to piča, ale milujem ju. Ja nemám štrnásť rokov, aby som mal na fejsbúku dvesto priateľov!“

Mama chlapčeka nebola spokojná s výrazmi hlučného muža. Ale snažila sa ho ignorovať. No išlo to ťažko. Povedala manželovi:

„To je strašný pánko. Odporný.“

Chlapček si vysvetlil krátku vetu matky po svojom. Nevdojak sa dotkol vrecka, v ktorom mal lízatko. Ešte si nespomenul.

Otec chlapčeka sa až teraz hlbšie započúval do slov pripitého muža. Zvraštila sa mu tvár. Zrazu sa postavil a zašiel k stolu, kde sedela partia, ktorej vládol hlučný.

„Prosím vás, ovládajte sa. Je tu malé dieťa. Nie ste tu sám! Lebo sa správate, akoby ste tu boli sám.“

Chlapček ani nedýchal, ako počúval otca. Ruku mal pri jeho slovách položenú neuvedomelo na lízatku. Keď otec skončil, chlapček si konečne uvedomil, že má aj lízatko! Chytil ho do ruky, pretočil ho na druhú stranu, po vrecku si potľapkal.

Lízatko mu tentoraz kúpil otec.

*

Chlapček sa bil s kamarátom. Ako to, že sa bil s kamarátom?

Trochu sa mu pri bitke odlomilo z lízatka vo vrecku,

Chlapček pozval kamaráta k sebe, do detskej izby, samozrejme, rodičia o tom vedeli. Chlapček požiadal kamaráta, aby mu pomohol so skladačkou, s vláčikmi, lenže kamarát postavil všetko sám. Chlapček sa niekoľkokrát pokúšal o pridanie sa, ibaže kamarát ho vždy nejako odbil, jednoducho ho nenechal podieľať sa na stavbe. V chlapčekovi postupne kypela žlč. Až potom, ako kamarát povedal:

„Hotovo.“

...chlapček neudržal emócie na uzde a udrel kamaráta do hrude. Bol to stredne silný úder. Kamarát neváhal a začal sa brániť, absolútne nechápal, prečo bol udretý. Aj on udrel chlapčeka do hrude. Nikto neplakal.

Mama pripravovala obed. Otec si bol zabehať.

Kto bol silnejší?

Chlapček zrazu pri ďalšom údere vykríkol:

„To máš za to, že si ma nepustil k môjmu vláčiku!“

Kamarát sa na chvíľku zháčil, a tak dostal ďalší úder. Tentoraz to bol možno najsilnejší úder. Kamarát však ustál, nerozplakal sa. Len povedal:

„Prestaň.“

Mama započula nejaké zvýšené hlasy. Rozhodla sa, že zájde do detskej izby.

Našla však chlapcov v priateľskom, detsky zmierlivom objatí.

Chlapček si nespomenul na lízatko, ale aj lízatko bolo súčasťou malej bitky vo vrecku.

*

Chlapček bol na malej prechádzke s otcom, mama nemala čas. V zimnom období mu otec rozprával o stromoch, ako rastú, ako sa rozmnožujú, otec sa nesnažil byť filozofický, ale jeho chlapček to vo svojom veku bral s detskou filozofiou veľmi vážne. Nemal nadhľad nad otcovými slovami.

Pri jednom starom strome, vŕbe, sa ho otec spýtal:

„Nemáš chuť na lízatko?“

„Ešte mám... lízatko... Niekde vo vrecku...“ a chlapček sa vybral rukou najskôr do opačného vrecka, až potom našiel lízatko druhou rukou. Vybral ho, rozbalil, počas bitky s kamarátom odlomený kúsok si dal do úst.

*

Chlapček sa zúčastnil športových pretekov. V behu. Bol jedným z najmladších. Otec sníval o tom, že jeho syn dostane aspoň cenu ako najmladší účastník. No nestalo sa.

Chlapčekovi bolo úplne jedno, na akú vzdialenosť sa beží. Postavil sa na štart a jediné, čo chcel, bolo nesklamať otca. Tak to cítil. Pri štarte si nevdojak spomenul, že v starých nohaviciach má odložené lízatko. Tá obrovská chuť dať si lízatko ho prekvapila. Ale nemohol sa zastaviť, mohol iba bežať ďalej a ďalej.

Počul matku a otca, ako ho povzbudzujú. Zaťal zuby, a konečne: túžil byť čo najlepším. Nerobil to pre nikoho iného, len pre svoj dobrý pocit! Dobrý pocit, ktorý súvisel výhradne s rodičmi.

Pozrel sa ešte raz na matku, a čo nevidí, mama má v ústach lízatko!

*

Chlapčekovi sa po prvý raz v živote páči nejaké dievča, vlastne ešte dievčatko. Rád by bol s ním. Ale nevie ako. Komu o tom povedať? Vyhodnotí, že nikomu.

Páčia sa mu na ňom vlasy, oči, uši, vlastne všetko, čo s ním súvisí. V škôlke.

Jeho meno mu dáva význam ako tá najlepšia poézia. O poézii ešte nepočul, okrem detských riekaniek. Avšak jeho meno si v duchu opakuje a zažíva pri tom prvé osvietenie, síce iba detské, ale predsa.

Úplne automaticky chytí do ruky rozbalené lízatko a pri tom, ako si opakuje jeho meno, si ho vtlačí do úst. A prehodí ho zo strany na stranu, až potom si uvedomí, že ho má v ústach. Nedá mu to žiadny význam, hádam až po chvíľke si povie:

„Bodaj by bolo také sladké ako lízatko... Takto sa ho dotýkať rukami, ako sa ho ja dotýkam jazykom!“

*

Chlapčekovmu otcovi navrhli výpoveď dohodou. Ten sa rozhodol na ďalší deň zobrať syna do práce. Nemohol byť v škôlke, bolo chrípkové obdobie a žena bola zaneprázdnená, musela dokončiť nejakú intelektuálnu prácu. Otec chlapčeka neinformoval manželku o návrhu na výpoveď. Nepotreboval ju strašiť, bol rozhodnutý to uhrať sám, a ešte k tomu bol presvedčený, že to uhrá. Úspešne.

Hneď ráno kúpil chlapčekovi – synovi lízatko.

„Máš všetko, čo potrebuješ?“ spýtal sa otec syna.

„Mám lízatko,“ odpovedal nadšene chlapček.

Otec vstúpil do práce, do svojej pracovnej miestnosti, kde sedel s kolegyňou, s ktorou sa príliš nerozprával, držiac syna za ruku. Pozdravil. Kolegyňa si premerala chlapčeka a odzdravila kolegu „oficiálne“, a potom povedala:

„Ahoj...“

A zapozerala sa chlapčekovi do očí.

Chlapček si vytiahol z úst lízatko. Dal si ho z ruky do ruky. A potom si ho vložil do úst druhou rukou. Chcel pozdraviť, ale hanbil sa.

*

Otec chlapčeka vošiel k nadriadenému do kancelárie. Kolegyňa mu zatiaľ strážila chlapčeka.

Otec odmietol podpísať výpoveď dohodou. Začal vysvetľovanie.

Kolegyňa sa spýtala chlapčeka:

„Čím by si chcel byť?“

„Neviem... Možno by som chcel učiť iné deti... aké lízatká majú mať rady. Mám rád lízatká.“

„Chcel by si učiť iné deti?“

„Áno, áno... O lízatkách. Ako ich lízať. A o chutiach. A tak,“ a zrazu sa začal znovu hanbiť. Mal pocit, že povedal veľkú hlúposť.

„Zaujímavé.“

Chlapček práve dolízal lízatko. Ale nechcel z úst vytiahnuť drievko, na ktorom bolo uchytené. Jednoducho nechcel? Skôr sa hanbil, že dolízal lízatko a práve rozprával o tom, ako by chcel učiť lízať iné deti. Taký detský rozum.

*

Chlapček ochorel. Mal údajne chrípku, ale podľa nejakého detského pocitu v ňom ochorel z dievčatka, do ktorého sa zapozeral, a ono vôbec nereagovalo, nerozprávalo sa s ním, bolo hluché voči jeho hrám. Nikomu o svojom pocite nepovedal, nemal komu, aspoň on to tak vnímal. Kamarátovi, ktorý mu poskladal vláčikovú dráhu? Ako mu to povedať, keď ho nenechal stavať s ním?

A otcovi? Pomyslel si na lízatko, ktoré by mu otec zrejme kúpil, a on by chcel lízatko od dievčatka!

Ale ako to dosiahnuť? Ako dostať lízatko od osoby, ktorá je tiež dieťaťom a myslí úplne inak? Chlapček sa nespýtal, „ako myslí dievčatko“, iba tušil, že myslí úplne inak, „veď je dievčatko, ktoré som nikdy nevidel s lízatkom“... A tušil to všetkým, čím je, či čím bol? Či čím bude?!

*

Chlapček nemal pocit, že by ho deti v škôlke akceptovali takého, aký je. Pravda, taký pocit mohli mať viaceré deti. Jednoducho už v detstve prebieha boj jedinca s akýmkoľvek kolektívom. A deti cez rodičov tlačí kapitalizmus v topánkach či v papučiach rovnako, či sú v škôlke, alebo doma.

Chlapček nevedel, čo je to kapitalizmus, ale už to slovo počul. Predstavoval si pod ním niečo, čo sa určite odohráva aj v škôlke, len nevedel presne čo. Z jeho strany, či už kapitalizmus ukrižováva aj malé deti alebo nie, jeho najväčším problémom bolo dievčatko, a potom záležitosť, že iní chlapci ho často nechceli nechať sa podieľať na stavaní stavebníc. Nerozumel tomu, nerozumel im, iba bol často vynechaný z kolektívu. Vždy mu to pripomenulo, ako sa pobil s kamarátom. A on sa veľmi nerád bil. Vždy sa potom roztriasol a cítil sa na teplotu (bez toho, aby mal teplotu).

Niekedy sa sťažoval, žaloval mame, pred otcom sa akosi bál žalovať, sťažovať sa, pri ňom sa hanbil!

Často, veľmi často, ak by nemal v škôlke lízatko, ktorého sa mohol dotknúť vo vrecku, často, veľmi často by plakal, možno aj bez jasného dôvodu. V každom prípade, nechcel si rozbaľovať a dávať do úst lízatko pred ostatnými deťmi, akosi sa v ňom objavovalo, že to môže len vo veľmi vypätých a krízových situáciách. Lízatko bola jeho zbraň, jeho istota.

Jediným dieťaťom, pred ktorým by si rozbalil lízatko len tak, bolo jeho dievčatko. To však vôbec netušilo, že by pred ním dokázal byť sám sebou aspoň na chvíľku s lízatkom v ústach...

*

Chlapček ani nevedel prečo, ale jedného dňa, keď sa sám sprchoval (niekedy ho ešte umývala matka) – síce sa zabudol namydliť – ale keď vychádzal z kúpeľne... zrazu pocítil veľký pocit, a to, že nechce byť videný nahý svojimi rodičmi. Tí to však vôbec nevnímali a nevedeli o pocite chlapčeka.

Bol by jeho veľký pocit niečím iný s lízatkom v ústach?

*

Otec a matka sa milovali. Matka pritom vydávala zvuky slasti. Matka nikdy nepozerala porno. Slasť a sex si vedela vychutnať. Porno ju v tomto smere neohlo.

Chlapčeka zobudili jej vzdychy. Niečím tušil, že matka zažíva čosi „neobvyklé“. Vlastne ani nemal o ňu strach, len bol zvedavý. Vstal z postele. A o chvíľu už otváral dvere do manželskej spálne.

Manželom svietila pri hlavách malá lampička.

Chlapček uvidel to, čomu ničím nerozumel. Vedel, čo sú bozky, ale toto?

„Čo to?“ ozvalo sa z neho so záujmom.

Otec ku chlapčekovi otočil hlavu, sústredil sa na svoj výkon, neuvoľnil sa natoľko, aby zažíval neprekonateľnú mužskú slasť... (Pozeral pravidelne porno, a to mu veľa bralo z úprimného manželského sexu). Matka bola blízko k orgazmu, tá už nič z reality iných nevnímala. Teraz nevedela nič o tom, že by mala nejakého chlapčeka... Bola to sloboda? Aká jestvuje v sexe sloboda, keď sú na ňu potrební dvaja?

„Choď spať... My s maminkou trochu športujeme!“ podráždene vyslovil otec.

Chlapček pokrútil hlavou, nevedel prečo pokrútil hlavou.

Matku otcove slová vyrušili, hlavu však k chlapčekovi neotočila. Len si k sebe pritlačila manžela ešte silnejšie.

„Potrebujem lízatko!“ zvolal chlapček a v podstate ušiel z otvorených dverí zo spálne.

Dvere nezavrel.

*

Bol čas parlamentných volieb. Matka a otec spolu súperili, predháňali sa v dôvodoch, prečo voliť tú ich partaj. Chlapček tomu nerozumel, ale vnímal názvy politických strán, v jeho detskom svete mu dávali trochu iný význam ako jeho rodičom. Chlapček započul slovo „voliť“.

„Ja by som volil lízatko! Lebo ho chcem a deti majú mať právo na lízatko...“ aspoň niečo zachytil zo sveta dospelých. A hneď to využil na komentár. Mal pocit, že povedal čosi veľmi dôležité, a tým sa vyrovnal obom rodičom.

*

Vychovávateľka mala podozrenie – v škôlke –, že chlapček má problémy s pozornosťou. Pri ničom nevydržal dlho a mal problémy veci dokončiť. Povedala to jeho matke.

„Nemám taký pocit, doma sa správa úplne normálne. Možno len v kolektíve má nejaké malé problémy. Snáď si zvykne.“

Vychovávateľka priviedla chlapčeka k matke, chlapček bol práve zaneprázdnený stavbou dráhy pre formuly. To ho bavilo, hlavne nikto nemal chuť stavať s ním, a tak sa tomu potešil.

„Terezka hovorila, že takmer nič nedokončíš...“

„Keď sú pritom iné deti, nemám chuť, keď som pri tom sám, všetko je super... Nemáš pre mňa lízatko? Teším sa celý čas.“

Matka vytiahla z vrecka lízatko. Chlapček ho nebral ako odmenu. Jednoducho mal lízatko.

*

Chlapček bol vystavený jednej z prvých svojich fotografií, ktoré vedel registrovať (nielen podvedome) a uvedomoval si, že je na nich on, jeho tvár, jeho všetko, čím bol, je a možno aj bude. Fotografiu urobila matka na mobilnom telefóne. Tým fotografia nemala žiadny negatív. Chlapček bol zachytený ako cmúľa lízatko. To bola činnosť, ktorá mu z fotografie robila pozitívny zážitok v tom všetkom, čo z nej vnímal, čo vnímal zo všetkého, čo prichádzalo do úvahy aj po tej fotografii.

„Tú fotku budem mať rád...“ povedal bez toho, aby si uvedomil, že lízať lízatko nebude naveky a možno z lízania čoskoro vyrastie.

*

Chlapec si nespomenul, ako chcel naučiť deti lízať lízatká. Keď sa pozeral na dievča, do ktorého sa zapozeral, môžeme povedať: zamiloval? Taký čistý cit, bez závanu sexuality. Vonkoncom si nepredstavoval, ako sa ho dotýka nahého (deti to nedokážu?), jediný kontakt, ktorý si predstavoval, bol bozk. Áno, bozk bol niečím vysnený, ale zdal sa mu nereálny.

Napriek tomu, že lízatká už tak neobľuboval, rozhodol sa darovať dievčaťu lízatko. Dať v jeho predmete akýsi odkaz zo samého seba, zo svojej histórie, pravda, aj keď on tak neuvažoval. Niečo ho viedlo. Niečo v ňom, niečo mimo neho?

Celý sa triasol, keď jej ho dával. Chcel povedať iba: „Pre teba,“ ale nedokázal to.

Dúfal, že si nevšimla, že sa celý triasol.

Pozoroval ju zo svojej lavice, srdce mu búšilo. Dúfal, že si ho rozbalí a dá si ho do úst. A potom sa určite pozrie na neho, možno sa usmeje. Áno, dievča ho rozbalilo, pomaly, precízne, a potom lízatko vložilo naspäť pod lavicu. Ani raz sa nepozrelo na neho.

To obrovské sklamanie preniklo celou jeho existenciou. Tá obrovská melanchólia za časmi, kedy miloval lízatko a nič viac, a zrazu tu je dievčatko a prichádza citová melanchólia, obrovská vlna, ktorá v ňom zmietla všetko, čím bol. Je bezbranný. Na nič nemá chuť. Nič ho nezaujíma.

Ach, a tie jeho myšlienky:

„Keby si lízatko dala do úst, a potom by som si ho mohol dať do úst ja, to by bola blízkosť! Ak už nemôžem dostať bozk, tak aspoň takto...“

*

Ani nevedel prečo, o peniaze predsa nešlo, ale ako vyšiel zo školy – kúpil ešte dve lízatká, rovnaké, aké daroval dievčaťu!

Dievča si jeho lízatko do úst nedalo, dokonca ho naspäť zabalilo a vložilo si ho do tašky. Možno mohol snívať, že ho vycmúľa doma alebo kdekoľvek, ale on už nebude cítiť blízkosť, ktorá mala patriť iba jej a jemu.

Jedno lízatko zahodil, čo najďalej od seba. Zahodil ho do snehu. Prečo nezahodil obidve?

„Už nikdy viac lízatká!“

*

Chlapec čítal dospelácku básničku, dostal sa k nej náhodou, jeho matka nechala rozčítanú básnickú zbierku na stole v obývačke a on sa vrátil zo školy v deň, kedy zahodil lízatko do snehu...

Čítal, a nerozumel, napriek tomu ho viedol nejaký pocit:

Masky, masky, a my si myslíme,

že za ne vidíme, keď ich používame,

kým sme, ak nie maskami, ktoré žijú na nás aj bez nás...

Pritom matka nečíta básne takmer vôbec, túto básnickú zbierku však napísala jej platonická láska zo strednej školy, a tak si ju kúpila.

Chlapec si povedal:

„Aj to lízatko teraz žije na tom snehu bezo mňa, rovnako ako už teraz jej lízatko žije bezo mňa v jej živote...“

Na tretie lízatko úplne zabudol?

*

Chlapec si po prvý raz pozeral modelky v matkinom časopise o móde a cítil neurčité vzrušenie, pozeral si ich len kvôli telám, tváram? Nie, sníval o svojom dievčati. Ako by vyzerala v tomto časopise, oblečená v jej najlepších šatách, v šatách, ktoré si vždy oblečie na odovzdávanie vysvedčení. Jej najlepšie oblečenie! Z jeho pohľadu, z jeho úsudku, pravda, on by ju pobozkal aj v pracovnom úbore, jemu sa páči aj vtedy, keď zbiera smeti pred školou...

Ako by vyzerala v tom časopise, cmúľajúc to jeho – jej lízatko, nie, nie, on nemôže zabudnúť, napriek tomu, že sa dušoval, že zabudne, nie, nie, nemôže zabudnúť na lízatko... Lízatko je bod spojitosti, stále je bod spojitosti v jeho láske k nej. Tak, je to láska, alebo čo to vlastne je?!

*

Matka sa pýtala chlapca, čo robí vo vani tak dlho. Chlapec si po prvý raz so záujmom obzeral svoj pohlavný orgán a rozmýšľal nad tým, ako by ho prijalo „jeho“ dievča. Chlapec zaklamal:

„Hrám sa s loďkou...“

Vzápätí si predstavil, že nad ním v kúpeľni stojí to dievča s lízatkom v ústach, nehľadal v tom zmysel, len si predstavil, že jej lízatko prešlo z jednej strany úst na druhú, a že by sa pozeralo na neho.

A jeho to vzrušilo.

Jedna z prvých sexuálnych predstáv, ktorá ho uvedomelo vzrušila...

*

Chlapček bol zrazu nespokojný s ovplyvňovaním jeho sveta matkou. Prekážalo mu, že mu vyberá oblečenie, že chce vedieť, či sa mu „nejaká páči“ a prekážalo mu už len to, keď sa ho spýtala:

„Nechceš lízatko, tak to miluješ...“

Napriek jej vete je lízatko súčasťou jeho prvej uvedomelej sexuálnej predstavy. Ktorá nie je iba sexistická!

Teraz potrebuje oveľa viac z otca. Potrebuje jeho otázky:

„Nechceš zájsť so mnou... na hokej?“

Potrebuje najmä ostatných mužov, potrebuje vyslobodenie z citu k dievčaťu!

A potrebuje si kúpiť lízatko celkom sám a povzbudzovať s ním v ústach, pričom to bude niečím zvrátené, a predsa správne: vidieť desiatky mužov ako bojujú, a predsa vedieť, že lízatko je práve v tejto chvíli jediným dôkazom jeho pravej lásky, lebo tak ju nazval napriek tomu, že ešte nikdy nerozoberal, čo to vlastne tá pravá láska je...

*

K tejto vete sa chlapec pripravoval dva dni, a predsa ju povedal, samozrejme, úplne neisto, hltajúc slabiky:

„Prosím, lízatko ti chutilo?“

Dievča sa bezbranne usmialo. Nepoznalo odpoveď. Presnejšie, nechcelo poznať odpoveď. Lízatko si schovalo, v jeho predstavách a v jeho snoch bolo lízatko božstvom jeho lásky. A chlapcovej lásky. Nemohlo cmúľať čosi, čo bolo tak vzácne. Bolo všetkým, o čom chlapec nevedel, a rovnako, nezávisle na dievčati, aj pre neho bolo lízatko božstvom jeho lásky. Lásky dievčaťa. Nezávisle? A neboli v ich láske niečím s lízatkom prepojení? Jednoducho v každom z nich bolo lízatko tým Bohom, ktorý rozhoduje o láske a neláske!

Mal pocit, že mu zastalo srdce, ako čakal na odpoveď.

Dievča takmer zašepkalo:

„To lízatko by som si najradšej dala s tebou...“ a rýchlo doplnilo zahanbene: „...keď si kúpiš také isté lízatko, aké si mi daroval... aby sme spolu...“ preglglo naprázdno, doplnilo zaskočene: „...spolu... lízali... aby som nelízala... samo... osamelé lízatko...“

„Osamelé lízatko?“

Bola na vrchole svojich sexuálnych síl, nosila v sebe aspoň nejakú lásku? Pracovala v masážnom salóne pre pánov, ako si hovorievala, a odmietala sa nazývať kurvou, ona je iná, ona je niečím iná, ona cíti lásku, ale ku komu? Nebola si istá, ale verila v jedinú úprimnosť, vo svoju lásku, vo vyšší princíp...

Kupovala si lízatko – od nás. Pozreli sme sa jej hlboko do očí, tvár sa jej nezvraštila! Nie dnes, nie pri tejto kúpe!

*

Lízatko si dala do úst. Žmurkla na zákazníka. Nežmurkla sama od seba, niečo žmurklo v nej. Lízatko používala ako sexuálnu zbraň. Mala to potvrdené, muži sa skôr uvoľnia s jej lízatkom v ústach...

Bola vypočítavá. Ale za jej vypočítavosťou sa v lízatku skrývala už zabudnutá prvá láska. Jej nepoškvrnená prvá láska! S každým pohybom lízatka v ústach, ktorý bol sexuálny, sa jej predsa len v duši rozhostil aj akýsi pokoj, čosi, čo si žiadny muž nemôže v nej kúpiť. Istota, že s lízatkom je úprimná a nemôže sa mýliť!

„A teraz sa ťa dotknem,“ tykala zákazníkovi hádam až s akýmsi zvráteným presvedčením, že „sme si blízki našou zvrátenosťou, ale aj tak má každý z nás svoje veľké tajomstvá“. Bol v tom rešpekt k inému človeku?

*

Rozplakala sa vo svojej šatni, odložila z úst prázdne drievko – po lízatku. Posledný muž sa jej spýtal:

„Koho si naozaj milovala? Je to také dôležité... Môže ti to zachrániť život!“

A ona si automaticky, akoby nie sama za seba spomenula na chlapca, ako si schovala lízatko do lavice a nevedela, čo ďalej urobiť, ako sa zachovať. V tej chvíli jej prišlo odporné, ako používa lízatko! Na chvíľu ho chytila do ruky pred mužom, vôbec sa nezamýšľala nad tým pohybom – vyšiel z nej ako obrana, ako pohyb do budúcnosti?

Muž sa zasmial:

„Miluješ to lízatko? Aj to je láska!“

*

A ďalší muž a ďalší muž a po hodine: naozaj ďalší muž. Nepočíta ich, nesnaží sa si zapamätať tváre, je to automatika života v nej, ktorá jej velí. Automatika, ktorá patrí dobru alebo zlu, ak sa ona nad tým už radšej vonkoncom nezamýšľa?

Vie, že je Boh, vie, že je diabol, ale v tvárach ich nehľadá, v tvárach hľadá pokoru a v niektorých tvárach hľadá aj rebelantskú negativitu, tak to nazvala. Sex je totálne transparentný, a to jej prekáža.

Stojí pred zrkadlom, dnes skončila, v ústach lízatko, teraz k nemu necíti žiadny vzťah, pri posledných mužoch už ani necmúľala, lízatko používala len ako symbol uspokojenia, ich uspokojenia, samozrejme, že nie jej!

Stojí pred zrkadlom a dlho si hľadí do tváre, neskúma ju, nechce vedieť žiadny výsledok jej zápasu, tvárou jej netrhne, ako má lízatko stále nehybne v ústach. Pomaly si ho vyberie a unavene hodí do koša, ktorý má v miestnosti, rovnaký kôš vo všetkých miestnostiach. Aj koše sú tu rovnaké!

Mať lízatko v ústach v zrkadle znamená „nepokrčenie“ jej tváre napriek mnohým uspokojeniam bez lásky? Je to reminiscencia skutočnej lásky – to jej napadne. Je to jej myšlienka a je za ňu vďačná, nevie však, či má poďakovať Bohu či diablovi, nechce to riešiť! Bože, dočerta, nechce!

Unavene, veľmi unavene sa ešte raz zahľadí do zrkadla, a bez lízatka jej tvári niečo chýba, trhne jej svalstvom, tvár sa skutočne pokrčí... Bola to iba láska, a nebola to iba láska.

*

Jeden z mužov jej pripomínal chlapca, chlapčeka. Mohol by takto vyzerať aj v dospelosti? Bol prehnane slušný, úctivý a ona pri ňom nikdy nepoužila lízatko. Lízatko pri pohľade na neho nosila v srdci. Inak vo vrecku. Nezamilovala sa do muža, len pri mužovi ešte viac milovala svoje spomienky. Spomienky nie sú cesta do budúcnosti v žiadnom prípade? Spomienky ju uisťovali, že jej láska patrí minulosti, a predsa je stále skutočná. Dokázala milovať iba chlapca?! Muži jej, ako takí, prišli príliš sexuálni, príliš hriešni, orientovaní len na jednu vec. A ona sa zdala sama sebe rovnako príliš sexuálna, príliš hriešna, často orientovaná iba na jednu vec. Chlapec, chlapček ju z tohto vyslobodzoval.

Ešte netušila, že milovať sa dajú aj nesprávni?

Muž jej povedal:

„Ďakujem.“

Ona nedokázala odpovedať, len sa kŕčovito pousmiala. A zase automaticky chytila lízatko vo vrecku!

*

Nikdy si nekúpila lízatko vo voľnom čase, sama pre seba. Napriek tomu mala jedno lízatko v igelitovom vrecku už veľmi dlho a nosila ho so sebou, kdekoľvek bývala. Dala si ho do najtajnejšej skrinky. A v čase pádu do životných depresií sa naň často pozerala. Akú by malo chuť?

Dôkaz starej lásky! Dôkaz existencie lásky.

Jediné bezsexuálne lízatko. Jediné lízatko, ktoré drží ostatné lízatká v jej živote v hre a nerobí z nich otrokov jej práce. Vyslobodenie.

*

Jeden z mužov jej vyznal lásku. Bez slov. Kúpil jej tulipán, a keď sa obliekal po masáži a po všetkom, čo muselo nakoniec prísť „do úvahy“: k činom ženy, ktorá nie je na strane lásky v tento deň!

Tulipán jej dal síce bez slov, ale potom musel vysvetliť, prečo nie je ešte rozkvitnutý:

„On rozkvitne, keď budete sama. Chcem, aby rozkvitol, keď budete sama. Teraz ide víkend. Pracujete aj cez tento víkend?“ preglgol, a prekvapivo dodal šťavnatým hlasom: „Budete sama, však?!“

„Mám voľno,“ na jazyk sa jej tlačilo: našťastie. Ale na šťastie v samote príliš vlastne neverila... Stále neverí.

„Tak sa naň pozriete, keď rozkvitne, dúfam, že v nedeľu. A... a on vám pripomenie, prečo sú niektorí osamelí muži navždy na strane lásky.“

Tento sexuálny zákazník bol takmer jediný, ktorý jej stále vykal. Konečne, až dnes, to privítala. Zvyčajne nekladie mužom žiadne otázky, ale tulipán ju „pomýlil“ alebo „otvoril“:

„Čím sa živíte?“

Ale muž sa iba usmial a odišiel. Keď vychádzal, hlavu mu predsa len ešte otočilo na krátky okamih k tulipánu.

Zostala sama, bol to zhodou okolností posledný muž pred víkendom.

Ako pozerala na tulipán, dostala chuť na lízatko, po prvý raz „mimo prevádzky“.

Šťastie?

*

Tulipán rozkvitol v nedeľu. Počula zvony.

Projekcie tvárí pri orgazmoch. Mala taký sen. Zobudila sa spotená. Našťastie si nepamätala ani jednu tvár.

Chcela by veriť láske. Chcela by veriť aspoň tulipánu, ten je skutočný, ten ju vyslobodzuje. Nepozná orgazmus.

Je v kuchyni. Včera zašla ešte do obchodu a kúpila celé balenie lízatiek. Keď kupovala, necítila naviazanosť na lásku. A dnes nevie, ktoré lízatko ju spasí. Nevedela si vybrať.

„Mala som kúpiť iba jedno. Na víkend by stačilo iba jedno. Lízatko, ktoré privolá spomienku.“

Chcela by, aby bola láska vec. Ako lízatko. Teraz ju musí privolávať, nevidí v tom podvod.

Je rozdiel, keď je lízatko sexuálnym predmetom, a keď je rekvizitou lásky.

Je rozpoltená. Chcela byť lízať lízatko len za lásku, ale už ho má v sebe aj ako sexuálny predmet.

Čo vyhrá? A kto bude rozhodovať ten súboj? Iba v nej?!

Uvarila si kávu. S mliekom. Veď je žena. Lízatko v ústach komunikuje s kávou.

„Aký by si bol? Aký si teraz? S kým si?“ a potom sa v mysli spýta, nedokáže sa to spýtať nahlas: „Žije? Žije ešte vôbec?“

Nesústredí sa na lásku, ktorá by mohla byť, aj tulipán je len vec.

Láska je spomienka, ale stále v nej žije. Láska je cez ľudí večná. Ale sú ľudia cez lásku veční? Nezdá sa jej, že by chlapec, chlapček bol v nej večný, láska je, ale človek, ktorý sa vyvíja a dnes už možno stojí nahý pred svojou láskou, s ktorou (s)plodí deti pre ďalšiu lásku, ktorá sa v konečnosti stane tou istou, ako tá láska s lízatkom v ústach...

Možno.

*

Napadlo jej, že diabol skenuje každý jej pohyb, má všetko pod kontrolou, ako uspokojovala ďalšieho muža, ktorý šepkal iba:

„Takto to mám rád, presne takto.“

A lízatko bolo otrokom. Bolo jej to jedno. Keďže prestávala myslieť. Konečne nemyslela.

Muž vyplazil jazyk. Ona vyplazila jazyk. Tam, kde by mohlo byť uvedomenie, zrazu nie je.

„Nech Boh obháji slepých pred diablom...“ Nezávisle na všetkom sa v nej ozvalo, ale pýcha, hrdosť a pocit, že všetko je v poriadku... boli silnejšie: „Nepotrebujem obhájiť!“

„Máte ešte lízatko? Dajte jedno!“

„Lízatko je v tejto miestnosti len moje!“

Muž sa diabolsky uchechtal. Je zvláštne, že vo väčšine prípadov je to smutný a zakríknutý muž. No dnes...

A bolo jej to jasné, ako zahryzla omylom do lízatka: takýto sex je diabol, kde láska nepríde celú večnosť. Z oka sa jej vykotúľala slza.

„Nie, nie, a just nepotrebujem obhájiť!“

Zo vzrušenia zvlhli oči aj mužovi.

„Iba vy viete, čo potrebujem. Ste svätá!“

A lízatko sa v ústach prelomilo na polovicu.

*

Sedela vo vani. Na chvíľku mala krásny čas. Iba pre seba.

Voľný čas: tak prečo sa v nej objavilo spomínanie na najkrajšie orgazmy, ktoré zažila v tvárach mužov? Nechcela! Napriek tomu si to jej duša vypýtala! Bola to jej duša?!

Duša predsa „také nepodstatnosti“ nemôže chcieť.

Nakoľko to bolo nepodstatné pred jej vnútorný svet?

Nemala po ruke lízatko, aby zabránila automatickej spomienke. Aby zabránila niečomu, čo ju vydiera. Automatickým orgazmom. Peniazom, ktoré sa jej zhmotnili do morskej soli, rozpustenej v kúpeli.

„Ktorá tvár bola najkrajšia?“

„Ktorý muž si najviac vychutnal to, pre čo si prišiel?“

Takéto nútenie v myslení... Tušila, odkiaľ to pochádza, tušila, kam to smeruje, donútila sa vykonať jedinú záchrannú operáciu.

Vstala mokrá, bosá a rýchlymi pohybmi sa zaraz premiestnila do kuchyne, vybrala jedno zo schovaných lízatiek – pomyslela si:

„Potrebujem lízatko lásky, práve teraz!“

Láska predsa nie je iba lízanie lízatka, ale napriek tomu sa jej uľavilo, keď lízatko putovalo zo strany na stranu v ústach.

„Tí muži nikdy nepochopia, že v mojom lízaní je schované to najväčšie tajomstvo, ktoré môže žena mať!“

Muži však s lízatkom dostávajú presne to, po čo si prišli, každý v podstate rovnako, oni v lízatku nehľadajú lásku a tajomstvo. Ich lízatko je sex. Možno aj sex, ktorý chce niečo viac, ale stále je to iba sex.

Sex.

Sex!

Ruka, tá, ktorou píše, sa jej – ach, zase v podstate automaticky – dostala až k rozkroku. Bolo to lízatkom? Začala sa ukájať.

Lízatko dnes neprivolalo lásku, spomienky na mužov s najlepšími orgazmami boli silnejšie a doviedli ju k sebaukájaniu, ktoré jej prinieslo orgazmus práve pri predstave muža, ktorý vyhral v jej spomienkach najlepší orgazmus.

Keď skončila, zrazu vypľula lízatko do vody, kleslo na dno. Na krátku chvíľu až na dno.

Prečo sa cítila vinná?

Stále viac a viac túžila po spomienke na to, že dokáže milovať! Dokáže?!

„Každý človek dokáže milovať, nech je akokoľvek vinný... Dokáže milovať aspoň sám seba?! Bože! Bože... Daj mi ešte raz lásku... Nech aj k mužovi, ktorý nikdy nevyhrá orgazmus, na ktorý by som mohla spomínať... Bože, čo je toto za blbosť, za hlúpu myšlienku?!“

*

Stále túžila po dieťati. Ešte nerezignovala. Ako to tak vyzeralo, život už pre ňu nebol žiadnym tajomstvom. Sexualita už nebola tajomstvom. Všetci tí muži, a ani jeden otec! V žiadnom z nich jednoducho nevidela otca svojho dieťaťa.

Jediný otec, chlapec, chlapček! Deti však neplodia. Jej história však neplodí.

V minulosti sa môže podľa spomienok nachádzať aj sto otcov, je to mŕtva veta pre jej biologické telo.

„Moja filozofia je správna!“

Lízatko bol jediný predmet, ktorý bol úspešný pred mužmi, aj pred ňou samou.

Televíziu nepozerá, rádio nepočúva, ona nežije v informačnom veku, niečím je to sloboda, niečím otroctvo, zvykla si, že za peniaze v sexe urobí v podstate čokoľvek, hranice v nej už dávno nejestvujú. Aký je rozdiel medzi tými, ktorí sa každý deň odhaľujú na facebooku a medzi ňou, ktorá stráca tajomstvo tela pred toľkými mužmi?

Občas by chcela vedieť, kým sa stal chlapec, chlapček.

„Dúfam, že v ničom neklesol tak hlboko ako ja!“

„Aj v tom, čo robím, musí jestvovať Boh!“

Jestvovať môže, ale kto vyhráva? Diabol vyhráva tak samozrejme?!

Odchádzala do práce, nezabudla si pribaliť lízatko. Toto nebude lízatko lásky!

„Lepší orgazmus vďaka lízatku!“

*

Cestovala do práce. Stovky tvárí. Každá na ňu hovorila svojským jazykom, ktorému rozumela iba ona. Povedala si: „Už podľa tvárí sa dá určiť hĺbka sexuality.“

Možno ju to obťažovalo, možno to bola profesionálna deformácia, v každom prípade v poslednom čase sa jej práca zahrýza do jej voľného času, do jej cestovania, do jej pitia kávy a čaju.

Zastavila sa v jednej kafetérii, ľudí si ostentatívne nevšímala.

„Keď už musím spolupracovať s diablom...“ ku káve si objednala tvrdý alkohol, poldecák. A potom ešte ďalší. Vždy ju mierne naplo, keď vypila. „Dnes si to vychutnám, dnes to budem robiť na strane diabla, žiadne pochybovanie, žiadna otázna láska... Láska je smiešna...“

Nikdy by nepovedala „láska je smiešna“, ak by nemala tie dva poháriky?

Hneď pri prvom zákazníkovi si vsunula do úst lízatko, chcela iba – a teraz jej to tak pripadalo: naveky – sexuálny symbol: len aby „tento môj muž“ dostal lepší orgazmus.

„Páči sa ti moje lízatko? Je iba pre teba!“ povedala naschvál to, čo malo zostať skryté.

Keď skončila, spýtala sa to, čo si sľúbila, že sa nikdy nespýta:

„Kúpiš mi pohárik?“

„Ak mi dáš lízatko, ktoré máš v ústach...“

Neváhala, podala mu už takmer zlízané lízatko. Muž jej objednal.

Ona bola potrebou! „Konečne“ sa znížila k tomu, čo ju vždy oddeľovalo od ostatných...

„Máš v sebe čosi, čo iné nemajú, keď sa miluješ.“

„Keď sa milujem...“ a zasmiala sa, teraz by to určite nenazvala tak vzletne, alkohol ju robil drsnejšou. Muž si uvedomil príčinu jej smiechu, stíchol. Dolízal lízatko.

„Prečo som si vždy myslel, že v tom lízatku je niečo viac? Prečo?!“

Tvár jej stuhla.

*

Bola chorá, vysoká teplota, nemal sa o ňu kto postarať, bola odkázaná len sama na seba.

Neblúznila o láske, láska jej však chýbala, chýbal jej blízky človek.

„Toľko orgazmov, a žiadna blízkosť...“ Bola to iba myšlienka, nemyslela ju ako výčitku.

Na nočnom stolíku mala položené už týždeň lízatko.

„Ak by mohlo privolať lásku... akúkoľvek... ale niekedy mi stačí, že privoláva mužské orgazmy...“

Nevedela, čo je pre ňu dôležitejšie, z jedného mala peniaze, z druhého by nemala samotu.

Lízatko si dala do úst – z akéhosi prinútenia.

„Už nebojujem s diablom, diablovi sa zdá moje dávanie orgazmov určite nepodstatné... Aj ja mám právo na lásku!“

Bola iba ďalším človekom, ktorý hovorí o diablovi tak samozrejme.

Nespýtala sa, prečo je chorá. Nemyslela v božom rozmere. Bola úplne obyčajná.

Kam ju ešte dnes zavedie lízatko v úvahách?

*

Láska cez sex je v niečom podobná láske cez žalúdok. Je na niečo napojená.

Zamiloval sa do nej ďalší muž, muž v rokoch. Aj on mal pocit, že od nej dostáva to, čo ešte od inej nedostal.

Mal svoje spôsoby, bol z lepšej spoločnosti a sex bol jeho jediný vpád „do delenia sa s inými mužmi...“ Len o jednu partnerku?

„Ak veríš v Boha, prijmi odo mňa tento prsteň, bude ťa viesť tmou a tým, čo musíš, aby si prežila...“

„Pre mňa je jednoduchšie v Boha neveriť, potom nejestvuje ani diabol... Potom sme iba my a príroda vo svojej nahote.“

„Neveriť v Boha v dnešnej dobe... Človek potrebuje vyšší princíp, inak nemá jeho život žiadny zmysel.“

„Môj vyšší princíp končí pri tvojom orgazme,“ a usmiala sa, myslela si, že slobodne!

*

Opila sa sama. Viedla ju neznáma túžba. Možno to bola túžba po slobode.

Cítila sa slobodná, ale bol to len pocit.

Vedela, že je milovaná, ale ani jednému z mužov nemohla zavolať a povedať: „Pime spolu!“

Pri pohľade na lízatko, položené na stole, pripravené do práce, sa škodoradostne zasmiala.

„Milujú na mne iba to, čo každý muž potrebuje na žene bez vlastností, moja duša je neznáma!“

Pustila si hudbu. St. Vincent. Rozbalila lízatko, pripravené do práce a počas hudby si ho vychutnávala, víno jej s lízatkom dávalo dokopy akúsi eruptívnu zmes.

„Diabol, diabol, si to ty?“ a zasmiala sa, ako masturbovala. Zase mala ten pocit, slobodne!

Orgazmus dokázala dosiahnuť len pri masturbácii.

„Prečo mám pocit, že Boh nejestvuje, ale diabol je stále prítomný?!“

Alkohol chcel od nej vždy to isté a ona sa nebránila.

Nikdy nečítala Sväté Písmo, ale pod vplyvom alkoholu a orgazmu sa úplne otvorila, niečo ju viedlo k odloženému Svätému Písmu (po matke), chytila ho do rúk, privinula si ho k srdcu.

„Kontakt s blízkymi, ktorí tu už nie sú...“

K čomu všetkému ju vedie diabol a k čomu Boh?

K čomu všetkému ju vedie alkohol a k čomu orgazmus?

Bol úspešný politik, v podstate na vrchole ľadovca. Mal svoj tím a minimálne súkromie.

Vyšiel na ulicu. Potreboval aspoň trochu slobody, vedel, že ju nedostane. Ihneď s ním boli dvaja.

Zamieril k nášmu stánku.

„Lízatko predávate aj s láskou? Pekná spomienka, keď som ešte veril na lásku...“ povedal a zasmial sa. V jeho slovách bola stará sloboda povedať niečo bez sebakontroly.

„Už neveríte v lásku?“ spýtala sa história cez ženu, ktorá mu podávala lízatko.

„Môžem veriť aspoň na to, čo bolo...“

„Veriť by sa malo aj na to, čo bude...“

„Keď rozhodujete o tom, čo bude, čomu veriť?“ pomyslel si, ale zmĺkol. Lízatko stisol v ľavej ruke.

Žena sa mu pozrela do tváre, jej pohľad opätoval. Nezvraštilo mu tvár, len chrbticou mu niečo prešlo... História o tom možno vedela, žena však určite nie.

Dostal veľkú chuť na lízatko, dostal veľkú chuť na vyslobodenie!

*

S lízatkom v ústach spomínal. Ako dokázal milovať. Áno, on to tak nazval. Ako dokázal milovať dievčatko, dievča. Je to jediná spomienka, ktorá ho vyslobodzuje.

Dúfa, že má rodinu, deti, a že je šťastná svojím spôsobom, že sa jej život naplnil.

Pre spolupracovníkov je lízatko znamením, že o chvíľu prídu dôležité rozhodnutia.

„Kto verí, že láska je stále hybnou silou?“ spýta sa do pléna. Spolupracovníci mlčia.

„Politika nie je pre lásku...“ pomyslí si.

„Je čas vyjednávať...“

*

Zostal sám, polnoc sa blíži. Nemá sa s kým milovať, nemá komu šepkať. Zostali knihy a lízatká, spomienky na to, že aj on bol schopný milovať. Myslí si, že teraz už nie je.

„Čo by som robil bez tých spomienok?“

„Každý človek potrebuje dôkaz o tom, že dokáže... alebo dokázal milovať...“

Číta Burnout Society od Han-a. Má rád filozofiu, ale uvedomuje si, že Han nemusí robiť ťažké rozhodnutia, jedno je písať filozoficky, druhé je rozhodovať o väčšine národa.

Otvoril si víno a zrak mu padne na lízatko, položené vedľa knihy.

„Stále je to dôkaz mojej lásky, všetko raz zanikne, ale dôkazy lásky prežijú do večnosti... Láska je metafyzické tajomstvo. Ja stále cítim lásku... k dievčaťu. Iná láska už nie je možná. Dospelé ženy nedokážem milovať,“ nahlas dopovie.

V lízatku niečo pukne.

Zahľadí sa na lízatko. Dopovie, s vážnym hlasom, ako si prejde rukami po tvári:

„Skrytá energia lásky...“

*

Mal silnú depresiu. Nikomu o nej nepovedal. Zvyčajne si navečer zabehne. Dnes si ľahol. Ležal asi desať minút.

Už bol v pyžame.

Potom sa postavil a otvoril si víno. Rovnakú značku, ako mala otvorenú žena, ktorá bola kedysi dievčatkom, dievčaťom. Samozrejme, ani jeden o tom nevedel. Pili víno vlastne spolu – a každý sám – v tom istom čase. A mysleli na seba.

Mal stále odložené lízatko z toho dňa, keď jej daroval lízatko.

„Ak jestvuje láska, jestvuje aj moje lízatko v rovnakom nočnom stolíku, v ktorom mám ešte Sväté Písmo...“

Myslel na to, prečo ju nikdy nepobozkal. Ak bola na svete žena, ktorú by chcel pobozkať, bola to stále iba ona.

Spomenul si na to, ako zahodil lízatko do snehu.

A spomenul si aj na to, ako sa jej spýtal:

„Osamelé lízatko?“

Mal pocit, že v tej otázke bola budúcnosť.

Nikdy sa jej nepriznal, že vtedy kúpil ešte dve lízatká navyše.

Teraz chytil do jednej ruky Sväté Písmo a do druhej ruky osamelé lízatko, ktoré je už osamelé roky...

„Stále je to rovnaká láska...“

*

Vstal. Jeho spánok bol plytký, napriek tomu sa mu snívalo a on si priezračne spomínal.

Dospelá žena, ktorá bola kedysi dievčatkom, dievčaťom, stála nahá na nejakej planine, lízala lízatko a hovorila – k nemu:

„Čítaj Písmo, ja zatiaľ s lízatkom obslúžim mužov. Napriek tomu je v mojom lízatku láska... Ale je lepšie o tom nevedieť.“

Jej nahoty sa zľakol. Ničím mu neulahodila. Zdalo sa mu to niečím pornoidné a on porno neznášal.

Myslí si, že časté pozeranie ohrozuje lásku. Robí zo sexu niečo, čo dehonestuje človeka.

On už roky nemal slobodný orgazmus. Všetko sa odohrávalo v snoch a on mal často po polúcii akési nejasné výčitky. Išlo skôr o povinné vylúčenie semena, ako o pôžitok.

„Tá žena musela hlboko klesnúť...“ – napadlo mu.

„Ak používa lízatko ako sexuálny nástroj, ako ju môže ochrániť, ako môže ochrániť našu lásku?“

Pri spojení „našu lásku“ mu prišlo skutočne smutno.

Vedel, že človek môže klesnúť a stále milovať. A napriek tomu, že on sa pri akomkoľvek náznaku sexu v snoch cíti ako zviera, cíti sa nepohodlne a hovorí, že sex je trest, nič sa nemení, aj keby jeho stará láska bola kurva...

Zoberie lízatko do rúk a položí ho na Sväté Písmo.

„Tu musí existovať spojitosť medzi lízatkom a Písmom, keď to zachytila v sne!“

*

Jeho spolupracovníci sa nikdy nespýtali, prečo obľubuje lízatká aj v dospelosti.

Raz povedal do pléna:

„To, čo znamená lásku, zostáva...“

Napriek tomu, keď o ňom točili televízny portrét, k lízatkám sa nepriznal. Lásku považoval za intímne tajomstvo.

Ak by kurva pozerala televíziu alebo čítala noviny, vedela by, kým sa jej láska stala. Ona však bola slobodná v neinformovanosti. Bola to vlastne jediná sloboda, ktorú ona slobodou ani nenazývala.

Napriek tomu, vždy, keď lízala lízatko, niečím tušila, že on stúpa vysoko, keď ona klesá čoraz nižšie...

Napriek všetkému, vždy, keď lízal lízatko, niečím tušil, že ona klesá nižšie... a nižšie vo všetkom, čo za nízke považoval, pričom on stúpa čoraz vyššie v rovnakej sociálnej filozofii!

Vykríkol, ako zobral do rúk Sväté Písmo:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odvrátená strana všetkého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.