Ľubo Olach

Guvernér Imrich Karvaš

Táto kniha vznikla s finančným prispením Literárneho fondu.

„Akú knihu možno dať Dr. Imrichovi Karvašovi,

ak nie knihu o génioch?“

Ján Smrek, básnik,

venovanie v knihe Victora Huga Géniovia

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľubo Olach, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Photo © Literárny archív Slovenskej národnej knižnice v Martine
Cover © Marenčin Media, 2019
Layout © Marta Blehová, 2019
796. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0380-3 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0381-0 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0382-7 (ePub)

V roku 1958 odsúdila československá komunistická justícia profesora Imricha Karvaša, bývalého guvernéra Národnej banky Slovenskej republiky, za špionáž a velezradu na sedemnásť rokov. V tom čase si kovaný komunista, doktor Gustáva Husák, jeden z hlavných organizátorov Slovenského národného povstania, už niekoľko rokov odkrúcal svoj doživotný trest v Leopoldove. A tak sa stalo, že títo dvaja výnimoční Slováci sedeli vo väzení, aj keď mali iné politické názory. Odsúdili ich však aj za to, že boli proslovenskí. Boli priatelia, mali veľké zásluhy na tom, že Slovensko sa vďaka SNP pridalo na stranu víťazov, ale ich cesty sa pár mesiacov po vojne beznádejne rozišli.

Osud Imricha Karvaša, tohto vynikajúceho slovenského ekonóma, intelektuála, autora mnohých odborných publikácií a jedného z hlavných organizátorov SNP, mi poslúžil ako podklad na premýšľanie o charaktere človeka, o zložitom období moderných slovenských, ale aj českých dejín, o paradoxoch, akých sú dejiny plné. Karvašov príbeh je príbehom o smutnom osude človeka, ktorý pre Slovensko urobil viac ako mnohí pred ním a aj po ňom. Odsúdili ho preto, že vo svojich prácach poukazoval na to, že ekonómia v poňatí komunistickej ideológie nemá z dlhodobej perspektívy nádej na prežitie a tiež zato, že s komunistami odmietol spolupracovať.

Noc po vynesení rozsudku, čo sa v jeho prípade rovnalo v podstate doživotiu, keďže bol vážne chorý, zostal v cele sám. Mysľou sa mu preháňali rozličné myšlienky. Uvedomil si, že v podobnej situácii je aj jeho spolubojovník Gusto Husák, ktorý si svoj ortieľ doživotia vypočul už pár rokov pred ním. A tak som si vypožičal jeho spoluorganizátora SNP, aby som pomocou ich pomyselných návštev a nasledujúcich dialógov vrátil čas nielen do rokov Karvašovho slobodného života, ale najmä do čias, keď sa v Slovenskej republike diali osudové veci a on v nich nie raz hral hlavnú úlohu. Obaja, Karvaš aj Husák, sa snažia nájsť odpovede na otázky, prečo sa udalosti vyvinuli týmto smerom a prečo vyústili do tragédie. Karvaš aj Husák rozprávajú svoje príbehy v prvej osobe, čo mi umožnilo v literárnej podobe použiť vnútorné monológy a úvahy hlavného hrdinu ako aj jeho spoločníka. Do ich dialógov občas vstupuje aj Karvašova manželka Helenka, dcéra Oľga a starší syn Milan. V knižke však nájdete aj spomienky na politikov, s ktorými sa stretávali. Sú to prezident Jozef Tiso, predseda vlády Vojtech Tuka, minister vnútra Alexander Mach, šéf propagandy Tido Jozef Gašpar, jeden z dvoch povstaleckých predsedov SNR Vavro Šrobár, minister zahraničia ČSR Vladimír Clementis a básnik Ladislav Novomeský. V románe sú vzhľadom na jeho zameranie len okrajovo spomínaní Karvašovi osobní priatelia ako profesor Peter Zaťko, profesor Jozef Fundárek, Branislav Chrapo či profesor Július Pázman.

Kde to bolo možné, snažil som sa držať historických faktov a udalostí. Keď sa fakty v žiadnej podobe nezachovali, usiloval som sa vytvoriť pravdepodobné situácie a príbehy, ktoré vychádzali z poznania doby a samotného Karvaša, respektíve ľudí, s ktorými sa stýkal.

Nemal som v úmysle vytvoriť obraz človeka, ktorý sa premení na pomník; pokiaľ mi to moje schopnosti dovoľovali, chcel som mať z Karvaša, ale aj z Husáka, živých tvorov so všetkými ľudskými vlastnosťami, pochybnosťami aj omylmi. Pri získavaní materiálov a pri písaní som si čoraz viac uvedomoval, že Imrich Karvaš bol výnimočná osobnosť a že mu patrí popredné miesto v panteóne slovenských dejín.

Čitateľa chcem upozorniť, že príbeh sa nedrží prísne chronológie. Spomienky, ako vieme, majú tú výsadu, že preskakujú z témy na tému, podvedome si vyberajú dôležité obdobia života a nepodriaďujú sa času. Obdobia Karvašovho života sú úmyselne poprehadzované, keďže Husák poznal Karvaša až ako profesora, ktorý mu prednášal hospodárske právo na Právnickej fakulte UK v Bratislave.

Karvašov životný osud, jeho ťažký život, jeho názory, postoje sú súčasťou našich dejín. A dejiny – ako sa neraz utvrdzujeme – sú odkazom aj ponaučením. Pomáhajú lepšie pochopiť súčasnosť, ale sú aj výstrahou, ktorá by nás mala varovať pred chybami minulosti, lebo národ, ktorý zabudne na svoju minulosť, nemá žiadnu budúcnosť.

Autor

Tak moji najmilší, prebehlo mysľou Karvašovi, stal som sa špiónom a velezradcom a vy si to odnesiete, lebo ja tu už dlho nevydržím. Pri mojej epilepsii, takmer slepote, v bude base za dva, tri roky po mne. Vy však zostanete nažive a komunisti vás budú prenasledovať, lebo som im neposlúžil tak, ako chceli, preto sa mi pomstili. Hm, ale Gusto Husák, ten presvedčený komunista tu sedí tiež. Však som ho raz na okamih videl, keď išiel okolo po chodbe. Bože, to snáď už nie je ani pravda, keď sme pripravovali Slovenské národné povstanie. Možno aj preto tu teraz spolu sme. Byť pre národ, urobiť preň niečo, to internacionálni komunisti neodpúšťajú. Pre nich existuje len všeobjímajúca proletárska internacionála a neomylný Stalin.

„Ahoj, Imro!“

„Kto, kto je to?! Gusto to si ty?!“

„Čo ma už nepoznáš? A kto iný by za tebou prišiel do cely?“

Nie, to sa marí, utvrdzoval sa v duchu. Však je noc, to je sprostosť, aby sa mi tu niekto prihováral.

„Mýliš sa, Imro! Som to ja, Gusto. Budem s tebou po nociach viesť dialóg, ak súhlasíš, aby si sa tu nezbláznil. Zaspomíname si na staré, dobré časy a uvidíš, že ti potom bude lepšie. Spomienky, na rozdiel od slobody, ti nikto nevezme.“

„Gusto práve pred chvíľkou mi mysľou preleteli časy, keď sme spolu pripravovali Povstanie. Ako si ku mne chodil, ako sme sa spolu s rodinami navštevovali a kuli plány, ako to bude, keď Povstanie vypukne, ale najmä, ako to bude na Slovensku vyzerať, keď Nemci definitívne kapitulujú a nastane mier.“

„Imro, vidíš, ako sme sa mýlili? Spočiatku to vyzeralo podľa našich predstáv, ale potom prišiel zlom. Moci sa chopila garda primitívov nahuckaná ruskými poradcami z Moskvy. Tí mali presné inštrukcie, čo majú robiť, koho zavrieť, s cieľom zbaviť sa takzvaných buržoáznych nacionalistov a nastoliť diktatúru proletariátu. No nechajme tieto veci na neskoršie. Povedz mi, ako si dostal z Nemecka domov.“

„Vidím to, ako keby to bolo teraz. Bol podvečer dvadsiateho ôsmeho júla 1945. Pre väčšinu ľudí to bol úplne všedný deň. Bolo po vojne. Život sa pomaly, pomaly vracal do normálnych koľají. No ja som po tých skutočných prichádzal domov. Vracal som sa z takmer ročného pobytu v koncentračných táboroch po tom, čo ma tretieho septembra 1944 zatklo gestapo. S podlomeným zdravím, ale vytešený, že konečne budem doma so svojou manželkou a s tromi svojimi deťmi. Všetci ma podvečer čakali na stanici v Skalici. No v tom čase už z Kútov do tohto mesta žiaden spoj nešiel, a tak som na peróne bezmocne stál a nevedel, čo mám robiť.

,Prepáčte, pane,‘ prihovoril sa mi prednosta stanice, ,nie ste náhodou pán profesor Imrich Karvaš?‘

Prekvapene som sa na neho pozrel a potom sotva znateľne prikývol. ,Hej, som. Prečo sa pýtate?‘

,Asi ste si zrejme všimli, že do Skalice dnes už žiaden vlak nejde. No kvôli vám vypravím jeden špeciálny rušeň, ktorý vás dovezie za vašimi najbližšími. Iste tam na vás už netrpezlivo čakajú.‘

,Vy ste ma spoznali v tomto stave? Vy by ste to pre mňa urobili?‘ neveriacky som hovoril skôr pre seba ako prednostovi.

,Na to, čo ste spravili pre Slovensko ako guvernér Národnej banky Slovenskej republiky, na to sa nezabudne. To je to najmenej, čo pre vás môžem podniknúť. Takže poďte ku mne do kancelárie, nech vonku, v tomto nečase, neprechladnete, lebo naozaj nevyzeráte dobre. Však nakoniec, kto by po kúre v koncentrákoch pribral,‘ dodal sarkasticky.

Tak ľudia na mňa, zdá sa, spomínajú v dobrom, pomyslel som si v duchu. To na Slovensku nie je veľmi zvykom. Uvidím, ako ma privítajú v Bratislave, keď sa tam zjavím. No nebudem sa tým teraz vzrušovať. Na to je času dosť. Po vari necelej hodinke družného rozhovoru s výpravcom nás vyrušilo pískanie rušňa.

,Tak pán guvernér, to je váš rušeň. Nie je to práve prvá trieda,‘ dodal so smiechom, ,ale to mi snáď pre tentoraz prepáčite, ale zase to máte zadarmo,‘ poznamenal s úsmevom. ‚Tak nasadajte, nech už ste čo najskôr pri deťoch a manželke.‘

,Neviem, ako by som sa vám poďakoval,‘ rozpačito som sa ozval, ,no snáď sa ešte stretneme,‘ dodal som, ,a potom vás pozvem na pohárik. Tak ešte raz vrelá vďaka a poviem vám úprimne, že také niečo som nečakal. O to viac si to od vás cením. Dovidenia.‘“

„Musel si mať veľkú radosť z toho, že ťa ten výpravca spoznal,“ zamiešal sa do Karvašových spomienok Husák, „a vybavil ti ten rušeň. Dobre si ale poznamenal, že na Slovensku je vďačnosť úzky profil. O pár rokov si sa presvedčil, že u nás za dobré dobré nečakaj. Už v máji 1949 ťa zatkli, keď si išiel so študentmi právnickej fakulty na exkurziu do Trenčianskych Teplíc a na Moravu. Obvinili ťa zo špionáže a odviezli ťa do Prahy. Z ničoho nič si sa stal väzňom na Pankráci.“

„Gusto, máš pravdu, ale na to stretnutie s rodinou ma ešte nechaj trochu zaspomínať. Na zlé veci máme predsa času dosť.“

„Dobre, Imro, aj ja mám na tú dobu po vojne krásne spomienky. Škoda, že trvali len tak krátko.“

„Po vari polhodinke po odchode z Kútov,“ zahrúžil sa znovu do spomienok, „parná lokomotíva zastala pred stanicou v Skalici. Najskôr sa nič nedialo, hovorila mi neskôr moja Helenka, no po chvíli z rušňa po rebríku schádzal dole akýsi štíhly dôstojník s brigadírkou na hlave, ktorá mu z nej chcela každú chvíľu spadnúť.“

,Otec!‘ skríkla šestnásťročná Oľga, ktorá ma spoznala ako prvá. Na to sa môj trinásťročný syn Milan rozbehol za mnou. Ich mama plačúca od radosti nemo stála. Pozerala sa na mňa a v duchu ďakovala Bohu, že som zas medzi nimi, aj keď, pomyslela si, že zdravý asi nebudem. Veď vyzerá ako kosť a koža. A mala pravdu. Pred zatknutím som vážil približne osemdesiat kilogramov a teraz som mal sotva päťdesiat kíl. No však ja si ho vykŕmim, povedala si pre seba a aj ona sa vrhla do môjho roztvoreného náručia. Takmer po jedenástich mesiacoch som bol znovu doma. Nechcel som tomu ani veriť. Už sa zdalo, že ma Nemci na konci vojny, lepšie povedané gestapáci, zastrelia, ale tak trochu zázrakom sa to nestalo. Čo bude ďalej, na to som vtedy nemyslel. Hlavne, že som bol doma so svojimi najbližšími. Do Bratislavy pôjdem, rozhodol som sa v mysli, až potom, keď sa dám trochu do poriadku. Na to je času dosť. Teraz budem doma oddychovať, pôjdeme spolu s deťmi a Helenkou do kúpeľov, do Luhačovíc, a budem si s nimi vychutnávať rodinnú pohodu. Na zoznamovanie sa so situáciou na Slovensku mám vari času dosť. Veď popravde mal som byť už mŕtvy, tak čo sa budem naháňať.“

„Oddychujúc doma v pohodlnom kresle po dobrom obede,“ hovoril už svojmu priateľovi, „myseľ mi akosi samovoľne zablúdila do detských čias a tie veru neboli práve najľahšie. Otec bol síce notár, ale materiálne sa to v rodine neprejavovalo. Dosť často sa pozeral na dno pohárikov, a tak sa o svoje deti veľmi nestaral. Mama mala na krku šesť detí, z toho bolo len jedno dievča. Dvaja bratia zomreli počas prvej svetovej vojny. Otec sa tiež nedožil dlhého veku. Ešte šťastie, že sa mama so svojou prirodzenou inteligenciou vedela prispôsobiť daným podmienkam a rodinu ako tak finančne zabezpečila. Preto som mohol ísť študovať na skalické gymnázium. Boli to ale ťažké časy. V škole sa samozrejme vyučovalo len po maďarsky. Koho profesori počuli hovoriť po slovensky, ten mal veľké problémy. Gymnázium v Uhorskej Skalici, ako sa vtedy toto mesto volalo, bolo jedno z najstarších takýchto inštitúcií na západnom Slovensku. Tento školský ústav viedol svojich študentov k úcte k tradíciám školy a k uhorskému vlastenectvu. Maďarizačné snahy učiteľov zanechali v mnohých slovenských študentoch hlboké stopy. Na tieto časy spomínal môj spolužiak Vladimír Clementis ako na roky strávené v nenávidenom ovzduší maďarskej strednej školy. Vlado, inak výborný študent, mal jedinú trojku na vysvedčení, a to opakovane, z maďarčiny. Bože, ako je to už dávno. Bol z neho vplyvný politik, minister zahraničných vecí Československa, ale vy komunisti, ktorí ste boli jeho ideoví súputníci, ste ho dali obesiť ako nejakého hromadného vraha. Čo mi na to, Gusto, povieš?“

„Ach, to mi ani nehovor. Jeho nešťastím bolo, že bol čestný muž, ktorý si myslel, že keď má pravdu, môže sa vzoprieť aj Stalinovi. Ten však také veci neodpúšťal. To, že skritizoval pakt Ribbentrop-Molotov, a tým v podstate aj veľkého generalissima, mu bolo osudné. Za to musel zomrieť. Nezabudnem na to, ako sme s Vladom Clementisom, keď bol poslancom parlamentu za komunistickú stranu, bojovali za to, aby novovznikajúca Technická univerzita mala sídlo v Bratislave, a nie v Košiciach. Od začiatku dvadsiatych rokov sa pritom hovorilo len o Košiciach. Tie preferoval aj predseda vlády Milan Hodža. Malo ísť o akúsi decentralizáciu, aby sa aj na východe Slovenska vytvorilo ďalšie kultúrne centrum. Košickí mestskí predstavitelia sa o techniku maximálne usilovali. Boj o to, kde nakoniec bude stáť, sa veľmi vyhrotil a do neho sa zapojil aj on. Veľmi ostro sa postavil proti tomu, aby technika vznikla v Košiciach. Považoval to za dôsledok Hodžovho predvolebného sľubu. Vo svojom vystúpení zdôraznil, že treba všetky vedecké a technické kapacity koncentrovať do Bratislavy, kde sídli univerzita a kde sú aj štátne úrady i najrôznejšie hospodárske a technické inštitúcie. Clementis tvrdo napádal osnovu vládneho zákona a zároveň uvádzal dôvody, prečo práve Košice nemajú byť sídlom techniky. Jeho vari najsilnejším argumentom bolo, že vlastne ani Bratislava nie je ešte skutočným vedeckým i akademickým centrom, a tak nemožno budovať centrum druhé. Jeho názor som zdieľal aj ja ako zapisovateľ Akčného výboru pre vybudovanie slovenskej techniky. Nakoniec aj vďaka jeho energickému zástoju zostala technika v Bratislave a jej rodným dátum je dvadsiaty piaty jún 1937.“

„Len tak pre zaujímavosť,“ zamyslel sa Karvaš, „ako to bolo s Clementisovým odchodom do emigrácie? Všeličo sa o tom hovorilo. Vraj to boli bujaré oslavy, či lepšie povedané, rozlúčky so Slovenskom.“

„Samozrejme si na to spomínam. V decembri v tridsiatom ôsmom ho zbavili poslaneckého mandátu. Emigračná vlna bola vtedy v plnom prúde. Aj on začal uvažovať o odchode do zahraničia na základe nepriaznivej situácie, ktorá vtedy na Slovensku nastala. On to bral len ako dočasné riešenie, bez toho, aby upadal do depresie. Ľudia vtedy odchádzali so všelijakými úmyslami. Bojovať proti fašistom, či si zachraňovali holé životy, alebo len bez náhlenia a paniky si hľadali pokojnejšiu krajinu pre svoj život. Clementis mal podľa príkazu strany emigrovať do Francúzska. Mal už aj so ženou francúzske vízum. No voľajako sa mu nechcelo odísť. Neponáhľal sa. Odchod stále odďaľoval. Nakoniec usporiadal, ako povedal, z posledného poslaneckého platu, posedenie pre pár priateľov, na ktorom spamäti recitoval verše slovenských, českých, francúzskych a ruských básnikov. Popíjali sme francúzske víno, vraj, aby si zvykal na novú krajinu. Rozveselil sa, načerpal silu a istotu dával aj svojmu okoliu. Nuž, a potom si objedal fiaker a vybral sa po poľských cestách – necestách, do Krakova. Pravdaže, poľská polícia si niečo také nápadné všimla, a tak Vlada vrátili späť na Slovensko. Druhý raz už bol opatrnejší, a tak sa mu odchod do Francúzska cez Poľsko podaril. Darmo, Vlado bol veľký bohém. Odišiel preč, ale po čase sme ho počuli, ako sa nám z Londýna prihovára a povzbudzuje nás do boja proti fašizmu.“

„Gusto, neskôr si sa, pri vyšetrovaní Ústrednou štátnou bezpečnosťou (ÚŠB), obhajoval tvrdením, že Clementis aj teba nabádal emigrovať, no ty si to odmietol, pretože si nemal prečo utekať. To si ale už neprezradil, že to bola účelová výhovorka, lebo emigrácia bola vyhradená len pre najvyššie kádre strany a s najväčším ohrozením, čo sa týkalo predovšetkým Židov. Vtedy si ale medzi túto verchušku nepatril. Neviem celkom pochopiť, prečo si ani ty, keď Clementisa v marci 1950 zatkli a neskôr ho odsúdili, neprotestoval proti tomu škandálnemu rozsudku, ktorý znel – trest smrť obesením. Prečo si sa vôbec nepostavil proti tomu celému komunistickému cirkusu? Veď Clementis bol tvoj vzor a priateľ a v živote ti veľmi pomohol.“

„Začiatkom päťdesiatych rokov sme spolu s Lacom Novomeským už tušili, že keď v Prahe začali s tým zatýkaním, časom prídeme na rad aj my. Preto sme boli ticho. Pud sebazáchovy nám nedovolil zdvihnúť hlas proti. Imro, o čom ešte tak tuho premýšľaš?“ spýtal sa ho Husák, keď si všimol, že ho nejako nevníma.

„Ale, v duchu si premietam tie moje študentské časy, keď som spolu s Vladom chodil do gymnázia a po vzniku Československa som sa zapísal na právo. To už potom boli iné pomery. On odišiel študovať právo na Karlovu univerzitu do Prahy, ale ja som, ako vieš, našťastie zamieril do Bratislavy. Veď inak by som svoju ženu nestretol. Veľa peňazí som síce nemal, ale ako výborný študent som dostával štipendium a privyrábal som si aj doučovaním slabších kolegov. Mali sme vtedy spolu krásne sny.“

„Aj ja si niekedy na to s nostalgiou spomínam,“ ozval sa mu v hlave Helenkin hlas, „na to obdobie, keď sme sa stretávali na fakulte, randili spolu blúdiac uličkami Starého mesta, sadli sme si do vinárne, dali po dve deci vínka a potom sme sa túlili k sebe šťastní, že jeden druhého máme. A to všetko začalo, keď sme sa zoznámili na schôdzi spolku právnikov, ktorého si bol predsedom.“

„Poviem ti, že som mal poriadnu trému, keď si ma prvýkrát pozvala k vašim. Veď k tvojej mame do salónu chodili význačné osobnosti ako Štefan Krčméry, Vladimír Roy, Ján Smrek, Emil Boleslav Lukáč, Zuzka Zguriška, manželia Gregorovci a mnohí ďalší. Bol to salón v tom pravom slova zmysle. Tvoja mamička študovala vo Francúzsku, bola prekladateľkou z ruštiny a výborne ovládala aj francúzštinu. Samozrejme v takejto spoločnosti nemohlo chýbať ani dobré víno. Nadšene som počúval rozprávanie týchto umelcov, ktorí boli zapálení pre slovenskú vec. Z týchto posedení som si odniesol ich myšlienky a podľa toho som sa snažil aj správať.“

„Nebolo však všetko ružové. Pamätám si na tie pohľady,“ trošku nehnevane poznamenala Helenka, „keď som sa prihlásila na Právnickú fakultu Univerzity Komenského. Bola som jedna z prvých študentiek vôbec, ktoré ukončili štúdium na tejto fakulte. Ženy vtedy síce v Československu mali volebné právo, a takých štátov na svete nebolo veľa, ale inak sa muži na emancipované dievčatá či ženy stále pozerali podozrievavo a nie veľmi nadšene.“

„Potom si mi odišla ako štipendistka do Paríža. Tam si na Sorbonne a na École des Études študovala národné hospodárstvo. Aj preto sme si boli blízki, pretože sme si mohli hovoriť nielen o vzájomnej láske, ale aj o odborných veciach. Nie raz som dal na tvoj názor, ktorý sa veľakrát ukázal ako ten správnejší. Bolo len samozrejmé, že sme sa nakoniec v roku 1928 vzali. Následné udalosti dostali rýchly spád. Po promócii som začal pôsobiť na škole ako asistent. O rok neskoršie som sa stal zodpovedným redaktorom mesačníka Hospodárske rozhľady.“

„Na právnickej fakulte sme sa zoznámili aj my,“ vstúpil mu do zamyslenia Husák. „Pamätám si na teba dobre. Už vtedy si mal medzi študentmi skvelé meno a na tvoje prednášky všetci radi chodili. Politika ti bola vždy blízka, a tak si sa spolu s ďalšími spolužiakmi a kolegami spolupodieľal na založení dvojtýždenníka Politika. Pre teba to už nebola len funkcia v redakčnej rade, ale bolo to tvoje vierovyznanie. Ten časopis bol orgánom regionalistov, ľudí, ktorí nesúhlasili s pražským centralizmom, no ani s ľudáckym autonomizmom. Žiadali ste na tú dobu rešpektovanie hospodárskej osobnosti Slovenska, ba dokonca aj písanie názvu Česko-Slovensko so spojovníkom, čo bol istým spôsobom revolučný počin. Vláde ste vyčítali, že pätnásť rokov po vzniku republiky nemá pre Slovensko konštruktívny program. Chceli ste, aby sa na Slovensku rozmiestnila časť priemyslu, upravili železničné tarify, budovala infraštruktúra, rozvíjalo sa školstvo, založila sa technika, nezabúdalo sa na sociálne ustanovizne, rešpektovali sa slovenské záujmy v medzinárodných zmluvách a podobne. Tebe sa prvému podarilo okolo časopisu združiť predstaviteľov viacerých generácií slovenskej inteligencie zameranej na hospodárske otázky. Do časopisu posielali svoje názory aj osobnosti z podnikateľskej sféry. Tí sa vyjadrovali k aktuálnym hospodárskym problémom. Častými prispievateľmi boli aj českí ekonómovia. Nebolo toho málo, čo ste dokázali. Vaše názory mali medzi slovenskou inteligenciou bez preháňania široký ohlas. Toto všetko ti len priťažilo po februári štyridsaťosem. Ty si bol vlastne ten pravý buržoázny nacionalista, a tak si nemohol dobre dopadnúť. Veď si publikoval článok, v ktorom si komentoval politickú ostro sledovanú problematiku finančného doplácania českých krajín na Slovensko. Uznával si síce, že Slovensko postihnuté krízovým vývojom, poberalo zo štátnych fondov viac ako bolo do nich schopné dať, ale bolo to výrazne menej, než udávali oficiálne štatistiky. Nuž, a to českí bratia nikdy radi nepočúvali. Slúži ku cti, že na základe množstva podobných analytických článkov, opierajúcich sa o precíznu štatistickú prácu si medzi prvými dospel k celkovému obrazu hospodárskeho stavu Slovenska, ktorý si napísal vo svojej priekopníckej monografii Hospodárska štatistika Slovenska“

„To všetko, čo si hovoril, sme chceli dosiahnuť,“ pritakal mu Karvaš, „v rámci rozumného konsenzu postupných reforiem politického a hospodárskeho života, ktoré podmieňovalo predchádzajúce uznanie svojbytnosti Slovákov. Od tridsiatych rokov som vychádzal zo štátnopolitického názoru, že Slováci sú samostatným národom so všetkými etnickými znakmi. Pričom som ale odsudzoval nacionálne šovinistické politické názory. Bol som najmä proti Hlinkovej slovenskej ľudovej strane, pretože jej základnou politikou od roku 1936 bolo, aj za cenu rozbitia republiky, dosiahnuť autonómiu. Nuž áno, dianie v spoločnosti ma vždy zaujímalo, preto bolo logické, že som sa angažoval vo viacerých smeroch. Čoskoro po ukončení štúdia som sa habilitoval na docenta v odbore národného hospodárstva. Nie dlho potom som sa stal vo svojich tridsiatich dvoch rokoch mimoriadnym profesorom na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde som prednášal na katedre národného hospodárstva a práva. Vedecká a publikačná činnosť mi zároveň otvorili dvere na cestu do zahraničia. Ako významného národohospodára a finančného odborníka stredoeurópskeho priestoru ma Stanfordská univerzita pozvala na prednáškové turné do USA a Kanady. V zámorí som sa stal dokonca členom Academy of Political Science v New Yorku a Econometrie Society v New Havene. V roku 1939 som sa stal riadnym profesorom. Počas môjho pôsobenia na vysokej škole som mal viacero pozoruhodných študentov a medzi nich si rozhodne patril aj ty. Vkladal som do teba nádeje, že raz aj ty prispeješ svojím talentom k rozvoju Slovenska. “

„Obdivovali sme ťa,“ zalichotil mu Husák. „Popri teoretických vedomostiach si bol aj mužom praxe. Mal si mnoho všelijakých významných hospodárskych funkcií. Napríklad v rokoch 1936 až 1938 si bol viceprezidentom Exportného ústavu v Prahe. Jeho prezidentom bol jeden z najvynikajúcejších národohospodárov v ČSR, profesor Karel Engliš. Od neho si sa všeličomu priučil. So získanými vedomosti si nás oboznamoval na svojich prednáškach. Neskôr, keď si sa stal guvernérom, si ich uplatňoval pri svojej práci.“

„Lenže potom si mi,“ ozval sa dobromyseľne Helenkin hlas, „odišiel do Paríža, Štrasburgu, Londýna či na prednáškové turné do Spojených štátov. Medzi tým sa nám narodila dcéra Oľga, syn Milan a v tom nešťastnom roku 1938 ťa počas mobilizácie premiér Milan Hodža vymenoval za ministra bez kresla. A hneď na to ťa po jeho demisii predseda vlády generál Syrový vymenoval za ministra obchodu.“

„Ako si sa vtedy ako minister obchodu cítil?“ spýtal sa ho Husák. „Muselo to byť pre teba ťažké.“

„To máš úplne pravdu. Bol som znechutený kapitulantským správaním viacerých predvojnových pilierov nášho štátu a armády. Musel som sa v kresle ministra vyrovnávať s nezávideniahodnou situáciou a to sanáciou zvyškového československého hospodárstva. To veľmi utrpelo stratou pohraničných území s ich priemyselným potenciálom. Preto som sa začal zaoberať analýzou kritického stavu ekonomiky a možnosťami ďalšieho hospodárskeho rozvoja územne okliešteného štátu. Z pozície svojej funkcie som vláde predložil výsledky týchto analýz a to v podobe rozsiahleho teoretického elaborátu. V tomto období som vstúpil do rozličných medzinárodných rokovaní. Išlo predovšetkým o fašistické Nemecko, pretože to malo kľúčový vplyv na ekonomický vývin pomníchovskej republiky. Koncom novembra 1938, znechutený celkovým politickým vývinom smerujúcim k autoritárskemu režimu v tieni hitlerovského Nemecka, som odmietol ďalšie pôsobenie v novej vláde Rudolfa Berana. Pravda, ani na Slovensko som sa veľmi neponáhľal. Ľudáci, ktorí tam prevzali veslo, mi tiež veľmi nevoňali. Keď som ale na Václavskom námestí videl defilé nemeckej okupačnej armády, ešte v ten deň som sadol na vlak a vrátil sa do Bratislavy. No, a ostatné vieš.“

„Po obsadení Prahy Nemcami a vyhlásení Slovenského štátu,“ smutne konštatovala Helenka, „museli moji rodičia odísť do Prahy a tebe Tiso ponúkol miesto guvernéra Slovenskej národnej banky. Stal si sa tiež predsedom Najvyššieho úradu pre zásobovanie.“

„Ten obraz, keď ma prezident Jozef Tiso zavolal k sebe a ponúkol mi miesto guvernéra Slovenskej národnej banky, mám aj teraz pred očami. Neveriacky som na neho pozeral. Po chvíli som sa spamätal a povedal som mu:

,Pán prezident, ja som ten najnevhodnejší človek na túto funkciu. Som slobodomurár, bol som posledným česko-slovenským ministrom obchodu, mám socialistické presvedčenie, moja manželka je Češka, evanjelička...‘

,Pán profesor,‘ odvetil mi, ,toto všetko ja viem. Nechcem, aby ste robili politiku. To vám aj zakazujem. Chcem, aby ste svoje vynikajúce odborné vedomosti dali do služieb Slovenska. To, ako ste sa ako minister obchodu vedeli vyrovnať so stratou Sudet, ako aj vaše ďalšie pozoruhodné hospodárske výsledky, vás bezpochyby plne kvalifikuje na guvernérske kreslo. Takže ešte raz sa vás pýtam, beriete to alebo nie?!‘

Prikývol som, a tak som sa stal najvyšším správcom slovenskej meny. Pravda, predtým som prežil, ako som už spomínal, mimoriadne búrlivé časy. Nevedel som, či sa to nezopakuje aj na Slovensku. Počas môjho ministerského pôsobenia v Prahe vláda musela reagovať na Mníchovskú dohodu, na ultimátum veľmocí, vyhlásiť mobilizáciu a potom ju zrušiť, na demisiu prezidenta Beneša a jeho odchod do emigrácie a nakoniec na rozbitie republiky a môj návrat domov.“

„Vtedy ste sa vy, buržoázni politici,“ vmietol mu do tváre Husák, „zachovali zbabelo. Namiesto toho, aby ste národ viedli do boja na obranu republiky, ste pred Hitlerom kapitulovali. Vaši podarení spojenci vo Francúzsku a v Anglicku vás hodili tomu kaprálovi ako kosť psovi a vy ste jednoducho pustili do gatí. My komunisti sme burcovali národ do zbrane, ale ten jednooký Žižka, generál Syrový, to zabalil. Nemci dostali Sudety a nakoniec sa republika rozpadla.“

„Nikdy si o tom veľmi nehovoril,“ vstúpila do pomyselného rozhovoru Helenka. „Viem, že si bol z politiky prezidenta Beneša znechutený, ale povedz mi teraz, ako to na zasadaniach vlády, keď si v nej bol ministrom obchodu v tých turbulentných časoch, prebiehalo.“

„Môžeš si domyslieť, že to bolo nanajvýš nervózne a depresívne. Názory sa menili z hodiny na hodinu podľa toho aké prichádzali správy. Neustále zasadala vláda. Beneš viedol paralelné rokovania s členmi generálneho štábu československej armády, pričom jeho konečný výsledok bola kapitulácia. My sme vo vláde hľadali všetky možné alternatívy ako sa z pod mníchovského diktátu dostať. Boli to tragické dni a hodiny. Naši spojenci Francúzsko a Veľká Británia nás opustili, a tak na program dňa prišla sovietska pomoc. Keďže príchod sovietskej armády cez rumunské hranice neprichádzal do úvahy, Rumuni by ich cez svoje územie nepustili, tak ktosi dal otázku, či by nám nepomohli s dodaním lietadiel. Hovorilo sa o dvoch tisícoch kusoch. Na to som im povedal, že keby k nám Rusi prileteli, nemali by sme pre tie lietadlá dostatok benzínu. Okrem toho by sa Angličania aj Francúzi pravdepodobne obrátili proti Sovietom a my by sme s nimi zostali v jednom vreci.“

„Čiže vtedy sa naozaj nič nedalo robiť?“ domŕzala Helenka. „Museli sme pristúpiť na Mníchovskú dohodu so všetkým, čo v nej stálo?“

„V zajatí som mal zaujímavé rozhovory s generálplukovníkom Halderom, ktorý bol tiež väzňom v našej skupine. Prezradil mi, že členovia nemeckého generálneho štábu boli zásadne proti vojne s Československom. Uvedomovali si, že v krátkom čase v nej nezvíťazia, a ak by naši spojenci na nich zaútočili zo západu, bol by to ich koniec. Napriek odporúčaniam nášho veľvyslanca v Paríži, Štefana Osuského, a tiež Jana Masaryka ako aj Klementa Gottwalda, prezident Eduard Beneš sa zľakol vojny, aj keď národ bol odhodlaný brániť svoju vlasť. Podal demisiu a odletel do Londýna. Veľmi výstižne na to zareagovali ľudia sloganom ,Beneš zobral Hanku, vybral banku a odletel v aeroplánku.‘ On sa stále tváril, že pre každý prípad má v zálohe aj plán B. Ako sa však ukázalo, ten spočíval v jeho úteku do Anglicka. S ministrom Feierabendom sme darmo presviedčali členov vlády, že Mníchovská dohoda je pre nás neprijateľná. Aj oni sa nakoniec zľakli svojej zodpovednosti a kapitulovali. Najviac ma sklamal generál Syrový. Ako vojak mal predsa prvý vyhlásiť, že ideme bojovať a nie zbabelo cúvnuť a bez boja sa vzdať tretiny republiky. Táto kapitulanská politika nakoniec vyústila, tak ako sme to tvrdili, do jej zániku a vzniku samostatného Slovenska pod kuratelou samotného Adolfa Hitlera.“

* * *

„Pre teba nastali zlaté časy,“ ozval sa znovu Husákov hlas, „ale pre nás komunistov to bolo zo dňa na deň horšie.“

„Stal som sa síce guvernérom Slovenskej národnej banky, ale v štáte, nad ktorým vari každý lámal palicu. Veď si len zober do úvahy, o čo na základe Viedenskej arbitráže Slovensko prišlo. Tú za Nemecko podpísal minister zahraničných vecí Nemecka Joachima von Ribbentrop a za Taliansko Galeazzo Cianoa. Toto ,priateľské posedenie‘, keďže Nemci boli patrónmi našej samostatnosti, sa uskutočnilo piateho až desiateho novembra 1938. Po jeho skončení sme museli odstúpiť územie o rozlohe 11 927 kilometrov štvorcových s viac než miliónom obyvateľov. Pritom sme stratili našu obilnicu, žitný ostrov. So stratou takéhoto veľkého územia sa prerušili naše železničné prepojenia a vlastne celá infraštruktúra aj tak nie veľmi hospodársky vyspelého Slovenska. Okrem toho, keď som si po vzniku Slovenskej republiky v marci 1939 sadol na kreslo guvernéra Slovenskej národnej banky, v štátnych trezoroch neboli v podstate žiadne devízové rezervy a ani gram zlata. Zlatý česko-slovenský poklad si v Prahe celý zobrali Nemci. Nám odmietli dať jeho alikvotnú časť. Okrem toho moje rozhodovacie možnosti boli výrazne limitované. Slovenský štát bol od svojho začiatku v záujmovej sfére Nemecka, ktoré hľadelo predovšetkým na svoje záujmy. Podriadenosť Nemecku sa prejavovala aj v umelom kurze, keď sa jedná ríšska marka rovnala jedenástim slovenským korunám, čo vôbec nezodpovedalo reálnemu kurzu. Takže takto sa začali, ako hovoríš ty, Gusto, moje zlaté časy, lenže bohužiaľ bez zlata. Okrem toho zákerní Poliaci, keď videli, v akej sme situácii, neváhali anektovať časť severného Slovenska.“

„Imriško, tu by som ťa trošku zbrzdil,“ s mierne ironickým úsmevom mu oponoval Husák. „Veď na tom kurzovom podhodnotení mali slovenskí národohospodári na čele s tebou nemalú zásluhu. Chceli ste tým posliniť export mladého štátu. Neskoršie, keď ste videli, že slovenský vývoz je vďaka nemeckej vojnovej ekonomike silný aj bez slabšej meny, tak ste sa snažili výmenný kurz prispôsobiť realite, s čím však samozrejme nemeckí tútori už nesúhlasili.“

„Nezabúdaj však na to, že Nemecko pri bezhotovostnom styku nie vždy dodržiavalo platobnú disciplínu. Jeho dlh na clearingovom účte voči Slovensku neustále stúpal a na konci vojny presiahol osem miliárd korún. Preto jednou z mojich prvých významných guvernérskych aktivít bola starosť o zabezpečenie potrebného množstva zlata a devíz na krytie samostatnej meny. Mali sme šťastie, že v tých časoch sa ešte v Banskej Štiavnici a Kremnici ťažilo zlato. Okrem toho niečo priniesla aj úvodná eufória a zbierka na zlatý poklad Slovenskej republiky. Napríklad prezident Jozef Tiso požiadal bohatých Slovákov, aby dali svoje zlaté rámčeky v okuliaroch do zbierky s tým, že im ich vymenia za oceľové s nápisom ,Slovenský štát ďakuje‘ ako vysvedčenie o národnej uvedomelosti. Zlato nám do pokladnice prinášal aj medzinárodný obchod. Môžem však hádam povedať, že to bol malý zázrak, keď krátko pred vypuknutím SNP sme mali vo švajčiarskych bankách uložených vyše sedem ton zlata, päťstošesťdesiatdeväť kilogramov striebra a stotrinásť kilogramov iných drahých kovov.“

„Viem, že zlato vždy pútalo tvoju pozornosť. V tvojej publikácii Francúzska inflácia a z nej vyplývajúce poznatky pre menovú teóriu, ktorá mala medzinárodný ohlas, si venoval otázke zlata značnú dôležitosť.“

„Máš pravdu, Gusto. V našom slovenskom prípade, keď sme nemali takmer žiadne devízy, sme nutne potrebovali zlato. Jeho význam totiž stúpa vtedy, keď sú zásoby devíz malé. V takej situácii ich štát môže nahradiť dostatočným množstvom zlata. To vtedy nahradzuje cudziu menu. Z toho ale jasne vyplýva, že má iba podriadenú, náhradnú úlohu. Obhajcovia metalistickej teórie, ktorá určuje cenu peňazí podľa ceny kovu, z ktorého sú vyrobené, tvrdia, že zdravá menová politika nevyhnutne vyžaduje, aby vytlačené peniaze boli kryté zlatom. Najsilnejším dôvodom pre pravdivosť tejto teórie je skutočnosť, že všetky menové operácie nie sú ničím iným, ako tvrdí známy francúzsky ekonóm Decamps, len kúpou a predajom drahého kovu. Tento názor som si osvojil aj ja. Preto som ako guvernér národnej banky venoval hromadeniu zlata veľkú pozornosť. Nakoniec, vtedy sme veľmi ani inú možnosť nemali.“

„Imro, čo vlastne rozhodlo, že si prijal ponúkané miesto guvernéra Slovenskej národnej banky v podstate v bábkovom fašistickom štáte?“ spýtal sa ho Husák a netrpezlivo čakal na odpoveď.

„Tisovou ponukou som bol riadne zaskočený. No nemal som čas na rozmyslenie. Otázka bola jasná. Buď sa vyjadrím hneď, alebo ponuka prestáva platiť. Prikývol som a môžem ti povedať, že to dodnes neľutujem. Spomenul som si na svojich kolegov, a tak sa stala kuriózna vec. Riadenia hospodárskeho života samostatného slovenského štátu sa ujali ľudia orientovaní česko-slovensky. Medzi nimi boli moji priatelia ako Peter Zaťko, Jozef Fundárek, Rudolf Briška a ďalší odborníci. Žiaden z nich nebol členom Hlinkovej ľudovej slovenskej strany. Boli to pragmatici, naslovovzatí znalci svojho oboru, a tak mali dvere do najvyšších ekonomických sfér otvorené.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Guvernér Imrich Karvaš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.