TÁŇA KUBÁTOVÁ

V pondělí

a ve čtvrtek

Edice POHODKY

Praha 2019

© Taťána Kubátová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 58. a 27. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-77-0 (epub)

ISBN 978-80-87805-78-7 (mobi)

1

V autě bylo vedro, přestože obě přední okna byla spuštěna nadoraz. Také větrák jel na maximum, ale všechna tato opatření nestačila k tomu, aby vytvořila v autě alespoň trochu snesitelné ovzduší. Hm, škoda, že nové vozítko má přijít až na podzim. Adam slíbil, že bude mít klimatizaci a elektrické ovládání oken. I to by nyní Iva potřebovala jako sůl. Po nájezdu na dálnici se dral vzduch dovnitř tak hlučně, že rychle zavřela okno na své straně a pak se natáhla přes sedadlo spolujezdce, aby učinila totéž s druhým oknem. Při tomto manévru přestala hlídat směr a s rozepnutým bezpečnostním pásem si to šněrovala stočtyřicítkou střídavě z pravého pruhu do levého a zase zpátky. Ještě že se v okolí nevyskytovalo žádné jiné vozidlo, jehož osádka by si přinejmenším pomyslela něco o opilcích. Iva si zase pomyslela něco o skleróze. Po kolikáté už si vtloukala do hlavy, že příště, než najede na dálnici, musí někde zastavit a okna zavřít? Jednou se jí tenhle riskantní manévr nemusí vyplatit, pokud bude zapotřebí rychle zareagovat.

Po zavření oken se teplota ve voze ještě zvýšila. Rázně si vjela rukou pod vlasy, aby na chvíli ulevila kůži na krku, která se pod tou hustou kožešinkou doslova pařila. Její chyba. Kdyby si před zákazníkem nechtěla hrát za každou cenu na dámu, mohla si udělat culík a cítila by se daleko lépe.

Kdesi za ní se rozezněl telefon. Zaklela. To snad není možné! Z toho vedra asi už blbne, nebo co! Místo aby si před jízdou dala mobil do stojánku hands free, nechá ho trčet v kabelce, kterou navíc odloží na zadní sedadlo. Zašátrala za sebe a podařilo se jí odchytit dlouhé kožené ucho. Vedle sebe uslyšela troubení a spěšně uhnula za čáru dělící jízdní pruhy. Chlap za volantem předjíždějícího auta si kromě táhlého troubení neodpustil ani ťukání na čelo. Zvedla ruku s gestem ‚no promiň, ale vždyť jsem taky jenom člověk a mám nárok udělat chybu‘ a znovu se jala tahat za ucho. Než se jí podařilo dosoukat kabelku na sedadlo spolujezdce, mobil pochopitelně přestal zvonit. Jednou rukou jej nicméně vylovila z kabelky a nasadila do stojanu. Zmeškaný hovor byl od Adama.

„Ahoj, nestihla jsem to,“ omluvila se, když vytočila jeho číslo. „Co se děje?“

„Nazdar, Ivo, kde jsi?“

„Už jedu zpátky. Právě jsem najela na dálnici. Budu ve firmě tak za půl hodiny.“

„Jak jsi dopadla?“

„V pohodě. Ba přímo nad očekávání dobře. Schválili mi návrh bez průtahů, takže na tom můžu začít dělat naplno. Tu předběžnou smlouvu odfaxují přímo tobě.“

„Výborně.“ Adamův hlas zněl nadmíru spokojeně. „Na téhle zakázce mi dost záleželo. Ta firma má totiž ještě další pobočky, a některé z nich se začínají teprve budovat.“

„Doufám, že rozstrkané po celé republice,“ rýpla si Iva. „Jestli je budu objíždět ještě teď na konci léta, nejspíš se přitom uvařím. Taky to svět neviděl, aby byl poslední týden v srpnu tak děsný pařák.“

„Máš nějaké námitky proti svému služebnímu vozidlu?“ otázal se Adam s hranou přísností.

„Jak bych mohla, pane šéf,“ zasmála se. „Akorát po mně nemůžeš chtít, abych v něm jezdila za dámu. V té igelitové halence se pařím tak, že i ten slavný antiperspirant – tak silný, jak jen žena může být,“ napodobila hlas z televizní reklamy, „velmi těžce nestíhá, a to už ani nemluvím o jiných součástech oděvu.“

„Příště ti půjčím svoje auto s klimatizací.“

„To raději neslibuj, ať tě nevezmu za slovo. Dobře víš, že nebudeš mít odvahu svěřit ho do mých rukou.“

„Jsi hrozná. Doufám, že máš ten telefon ve stojánku.“

„Samozřejmě,“ pronesla dotčeně.

„Ty jsi totiž nebezpečná, i když řídíš oběma rukama, natož jednou.“

„Já, a nebezpečná? Vždyť po celou dobu, co to auto mám, ještě neutržilo ani škrábaneček.“

„To neutržilo. Ale zato jsme odepsali jednu ještěrku, kterou skladník narval do hromady palet, když ses na něj řítila při couvání, a museli jsme dělat kus nového plotu poté, co jsi do něj zatlačila ten náklaďák plný materiálu.“

„Ten náklaďák tam uhýbat nemusel,“ zafuněla Iva. „Všimla bych si včas, že jedu přímo proti němu. A pokud jde o toho skladníka, byl to normální zbabělec. Kdyby zůstal v klidu, zabrzdila bych to minimálně metr před ním.“

„Možná spíš centimetr. Nebo milimetr. V takové situaci by možná zůstal v klidu Superman. Případně ještě tak James Bond, ale od pana Vomáčky rozhodně nemůžeš nic takového očekávat.“

„No dobře, dobře, tak mi to nepředhazuj pořád dokola. Chtěl jsi ještě něco?“

„Jo, chtěl. Co máš ještě dneska na práci, až sem přijedeš?“

„Nemám do čeho píchnout, jako obvykle.“

„Ale no tak, Ivčo, já se ptám vážně. Máš něco urgentního, co nepočká do zítřka?“

„Snad ani ne. Děje se něco s Eliškou? Potřebujete pohlídat Haničku? Pokud ano, není problém.“

„Ne, nic takového. Jenom jsem měl jednání s tím novým zákazníkem, o kterém jsem ti včera říkal. S tím, co buduje nové kanceláře pro softwarovou firmu.“

„Vím, jmenuje se Šafář, pokud si dobře pamatuju.“

„Před chvílí jsme se najisto dohodli, že to pro něj budeme dělat. Říkal mi, že bude celé odpoledne v té nové budově, protože mu tam instalují sítě a on na to chce dohlídnout. Takže by nebylo špatné, kdybys to mohla jít omrknout.“

„Dobře. Ta závodní jídelna ještě počká a ten butik už mám skoro hotový. Není problém. Dáš mi pak na něj číslo, kdybych ho tam nemohla najít. A řekneš mi, jestli jste už probrali něco ohledně designu, ať se ho neptáme oba na totéž. To by nevypadalo moc profesionálně.“

„Tohle všechno jsem nechal na tobě. Ukázal jsem mu katalog hotových realizací, a to mu stačilo. Ale ostatní si povíme až tady. Proboha, čí brzdy to tam tak skřípou?“

„Hm, pitomec jeden, zazdil mě za náklaďákem.“

„Víš co, radši tě už přestanu rozptylovat.“

„Ale to je v pohodě. Kruci, on mi tam snad vjede!“

„Prosím tě, opatrně,“ zatrnulo v Adamovi a pak raději rychle zavěsil.

O hodinu později vstupovala Iva do zbrusu nové kancelářské budovy, vyzbrojená lístkem z poznámkového bloku se jménem Ing. Vít Šafář. Budova se pomalu zabydlovala menšími či většími firmami, a i když byla ještě poloprázdná, už v ní fungovalo veškeré technické vybavení, z něhož Ivu nejvíce potěšila výkonná klimatizace. Ne snad že by sem dorazila zpocená. Ve své domovské firmě využila všech zaměstnaneckých vymožeností včetně sprchy, takže vypadala už zase jako ze škatulky, a jediným prohřeškem proti vzezření pravé dámy teď byly jen nohy obuté do sandálů naboso, protože punčocháčů se v tom vedru prostě zbavit musela.

Podle Adamových informací byly kanceláře Šafářovy firmy umístěny v šestém patře, takže se nezdržovala telefonováním a vyjela tam rovnou. Informační tabule naproti výtahu byla již také vzorně připravena, a tak mohla bez váhání zamířit do pravého křídla odděleného prosklenými dveřmi. Nápadité logo na dveřích ji nakonec nenechalo na pochybách, že je zde správně. Po chodbě se pohybovalo několik mužů v montérkách, dva, pro změnu v civilu, našla v místnosti u velké kovové bedny, do níž se sbíhala spousta barevných kabelů.

„Dobrý den, promiňte,“ upozornila na sebe, „já hledám pana inženýra Šafáře.“

Otočil se k ní ten vyšší hubenější.

„To jsem já, dobrý den.“

„Já jsem Jančová z firmy Velich,“ nasadila profesionálně srdečný tón. „Pan Velich mi řekl, že…“ Náhle jí odumřela slova na rtech. Vytřeštěně zírala na muže, který se k ní blížil, a kvapem jí mizela barva z obličeje. Další slova prošla jejími rty bez hlesu a z pouhé setrvačnosti.

„Ovšem, vím o vás,“ řekl ten muž. „Můžeme jít do mé budoucí kanceláře?“ zeptal se a ukázal jí rukou ke dveřím.

Chvíli stála bez hnutí.

„Já… ano, ano, jistě.“ Trochu se vzpamatovala a pak ho následovala. Roztřásly se jí nohy. Krk by za to dala, že je to on! Ten muž, vlastně tehdy ještě kluk, s nímž strávila nejstrašnější noc svého života. Muž, jehož bratr jí zničil život. Ten, kdo ji viděl v situaci, která ji nepřestane strašit ve snech plných děsu, ale také nesmírné trapnosti. Poznal ji? Pokud ne, určitě mu to brzy dojde, protože si nemohl nevšimnout, jak na něj zareagovala…

Bezmyšlenkovitě prošla dveřmi, do kterých ji nasměroval.

„Nábytek tu pochopitelně ještě nemáme,“ promluvil. „Ale dali jsme sem provizorně zahradní stůl a křesílka. Posadíme se?“

I kdyby se nechtěla posadit, v té chvíli by udělala automaticky cokoliv, k čemu by ji vybídl.

„Káva tady k dispozici není. Ale mohu vám nabídnout aspoň vodu.“ Ukázal na balík minerálek stojící na zemi. „Někde tady,“ dodal a rozhlédl se kolem sebe, „by měly být i plastové pohárky…“

„To… to je v pořádku, není třeba, děkuji,“ vypravila ze sebe. Kousla se do rtu. Chová se jako husa. On ji s největší pravděpodobností poznal také a nepovažuje to vůbec za důležité. Je klidně schopen konverzovat s ní, jakoby nic, tak proč by to, zatraceně, nedokázala také? Odkašlala si.

„Takže jestli jsem to dobře pochopila,“ promluvila a pohlédla mu srdnatě do tváře, „budeme zařizovat celé tohle křídlo budovy.“

„Ano, je to sedm větších místností plus kuchyňka,“ informoval ji věcně.

Kdyby se na ni aspoň pořád tak pronikavě nedíval! Copak mu to ještě nedošlo a on stále pátrá v paměti? Anebo mu to došlo a jen se snaží zjistit, nakolik ji ta dávná událost poznamenala? Iva byla tak nervózní, že by jí bylo skoro milejší, kdyby na tu věc raději zavedl řeč rovnou. Pak by se mohla přezíravě zasmát a mávnout rukou, že jsou to přece všechno dávno zapomenuté historie! Ovšem zavést na to řeč sama, k tomu neměla dost odvahy.

„Takže bychom si asi pro začátek měli udělat hrubý náčrtek a do něj si poznamenat účel každé místnosti a počty lidí, kteří v nich budou sedět,“ vychrlila ze sebe na jedno nadechnutí.

Natáhl se po složce ležící na parapetu. „Připravil jsem pro vás plánek patra, který mám od správy budovy.“

„To je výborné,“ zajásala až příliš živě. Najednou měla potřebu předvést, že ta ponížená a utrápená osoba před čtrnácti lety s ní vlastně nemá nic společného. S nepřirozeným elánem začala listovat plány a překotně si zapisovala informace, jimiž ji štědře zahrnoval. Také on viditelně ožil. Pro tuto chvíli přijal její nevyřčený návrh, že spolu hodí za hlavu truchlivou minulost a budou se tvářit, jako by neexistovala, a ulevilo se mu stejně jako jí.

Po půlhodině palby otázek a odpovědí dychtivě vstala.

„Teď mě můžete klidně nechat, projdu si to tady sama s pásmem.“

„Rozměry máte v tom plánku.“

„To mám, jistě, ale potřebuju znát umístění každé elektrické i počítačové zásuvky, potřebuju vědět, kam dosáhne otevřené křídlo okna, kde jsou ve stropě světla a ještě spoustu dalších věcí, které v plánku nejsou.“

Pozvedl ruku ve smířlivém gestu. „Já už mlčím. Je to vaše práce a nebudu vám do ní zasahovat. Tak obejdete se beze mě chvíli?“

„Ovšem.“

„Kdybyste něco potřebovala, někde v tomhle prostoru mě najdete.“

„Díky.“

„A kdybyste měla žízeň, to pití je tu volně k dispozici.“

„Nedělejte si starosti, když, tak se obsloužím.“

Jakmile za ní zapadly dveře první prázdné místnosti, zhluboka vydechla. Měla pocit, jako by právě slezla ze scény, na níž po celou dlouhou půlhodinu s plnou vervou ztvárňovala velice komplikovanou divadelní postavu. Teď se konečně, k smrti vyčerpaná, octla v zákulisí. Ale hra ještě neskončila. Přijdou další dějství nebo přinejmenším závěrečná děkovačka…

Uštěpačně se pro sebe usmála. Vždyť se jim přece ulevilo oběma, když se beze slov dohodli, že nebudou vyhrabávat minulost. Proč by se tedy měla čehokoliv bát? Vždycky si myslela, že kdyby se s ním setkala, cítila by se trapně jen ona sama, ale to se tedy pěkně mýlila. Když se na to nyní, snad poprvé v životě, podívala z jeho úhlu pohledu, musela uznat, že také ten o málo starší kluk než ona mohl mít spoustu důvodů k tomu být šokovaný, znechucený a vystrašený.

Odhodlaně se pustila do práce.

Při svém pobíhání mezi kancelářemi na inženýra Šafáře pochopitelně několikrát narazila, ale on si jí naštěstí všímal pouze natolik, že se na ni pokaždé jen zdvořile usmál a přitom se věnoval svému problému, jímž bylo zasíťování všech kanceláří. Jeho kolega, ten, který byl rovněž v civilu, jej oslovoval Vítku a Ivě se to oslovení kdoví proč zdálo tak zvláštně milé, jako by v sobě neslo informaci, že člověk s takovým jménem musí být hodný a laskavý…

Sama nad sebou zavrtěla hlavou, ale stejně se neubránila pokušení alespoň po očku si jej prohlédnout. Byl vysoký, určitě ještě pár centimetrů přes metr osmdesát, a dost hubený. Na sobě měl světlou sportovní košili s krátkým rukávem, u krku rozepnutou, a černé džíny s viditelnou bílou šmouhou, jak se otřel kdesi o stěnu. Řemen provlečený poutky v pase byl zapnutý volněji, než by bylo třeba, takže mu kalhoty padaly na boky, a při nejrůznějších prostocvicích, jež si vyžádala jeho momentální činnost, mu vzadu vylezl z kalhot spodní okraj košile. Ivě připadal jako kluk, který v zápalu hry nedbá na své oblečení, a popadlo ji silné nutkání očesat mu tu omítku z kalhot a zastrčit košili za opasek. V jeho obličeji však nic klukovského nebylo. Měl široké čelo, husté obočí, pod ním živé oči, trochu úzký nos a nepříliš plné rty. Byly to jeho širší lícní kosti a výrazná dolní čelist, co způsobilo, že ta tvář vypadala spíše kostnatá než masitá. Ten dojem byl ještě podtržen propadlými tvářemi, v nichž byly podél úst vyryty dvě rýhy, zatím nepříliš výrazné, které ale za několik let budou určitě tvořit jeden z dominantních rysů té bezesporu zajímavé tváře. Tvrdé vlasy neurčité hnědé barvy byly ostříhány nakrátko a v celkovém dojmu z Vítkova vzezření hrály pouze doplňkovou roli. Iva si mimoděk všimla jeho rukou. Měl široké dlaně, ale prsty byly kostnaté s viditelně vystupujícími klouby a s pečlivě zastřiženými nehty. Právě ruce byly tím, co prozrazovalo, že ten na pohled až příliš klidný člověk má v sobě energie víc, než by se z prvního dojmu mohlo zdát. Byly hbité, a pokud bylo třeba někam sáhnout, něco přidržet nebo rozmotat, dokázaly to zvládnout neobyčejně čile, i když zdánlivě jen několika úspornými pohyby. Když Iva svou prohlídku skončila u jeho hnědých kožených bot se silnější profilovanou podrážkou a znovu zvedla hlavu, sama sebe se tázala, co ji vedlo k tak podrobnému průzkumu. Je to běžný zákazník, jakých už v životě potkala spoustu, ba leckterý z nich byl ještě mnohem zajímavější. No ovšem, žádný jiný zákazník o ní nevěděl to, co on…

Zachytila upřený pohled jeho šedých očí a chvíli mu jej vracela jako uhranutá.

Vítek se pomalu probíral z ochromení, ačkoliv o totožnosti té půvabné mladé ženy neměl nejmenší pochybnost. Už jen s ohledem na její více než výmluvnou reakci na něj. Když ji potkal rok po té události na ulici a jeden druhého poznali, neřekli si ani slovo. Jen se na sebe chvíli strnule dívali a té dívce se pak nahrnuly do očí slzy. Vlastně před ním tenkrát utekla. Prostě se sebrala a zmizela v davu na České.

Dnes neutekla. Poznání, koho má před sebou, jí otřáslo, ale ona ten otřes ustála. Jako by ji jen na okamžik bodlo cosi, co vzápětí dokázala sama zaplašit. Usmívala se. Byla suverénní a dala mu jasně najevo, že minulost je pryč a ona je zde proto, aby nerušeně vykonávala práci, kvůli které sem přišla. Dokázala kolem něj chodit zcela klidně, měřit si své údaje, zapisovat si je pevnou rukou do plánků a ještě mu letmým úsměvem odpovídat na jeho vstřícné pohledy pokaždé, když na sebe v tom prostoru, který byl stále ještě více staveništěm než kancelářským komplexem, někde narazili. Přitom se fyzicky příliš nezměnila. Stále měla svou drobnou tvář s velkýma hnědýma očima lemovánu až nepřiměřeně hustými tmavými vlasy, které byly nyní o poznání kratší a sahaly jí sotva po ramena, a pokud mohl z jejího příliš volného oblečení se zbytečně dlouhou sukní hádat, stále měla tu štíhlou postavu s dívčími boky a nahoře zaoblenou jen velmi uměřeně. Její věk, který si samozřejmě dovedl spočítat, se dal vyčíst spíše z jejího výrazu a z celkového vystupování než z nějakého konkrétního projevu zubu času, jenž by na ní snad nějak viditelně zapracoval.

Kdyby nezachytil ten její upřený pohled, skutečně by se domníval, že minulost je pro ni totálně mrtvá. Ale takto…

Když mu oznámila, že je hotová, zavedl ji znovu do své kanceláře. Tentokrát se jí na nic neptal a nalil minerálku do dvou kelímků. Jeden před ni postavil.

„Prosím, posaďte se,“ vybídl ji a sám klesl do křesílka až poté, co tak učinila ona. „Než budeme pokračovat v upřesňování mých představ, chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Prosím.“ V jejím hlase bylo znát mírnou obavu. Vytušila, že teď přijde narážka na to, co doposud tak ostražitě obcházeli?

„Rád bych se ujistil, zda vám nebude zatěžko se mnou spolupracovat. Pokud by byl nějaký problém, měl bych pro vás jeden návrh…“

„Nebude mi to zatěžko,“ vyhrkla příkře. „Jsem profesionálka, pane inženýre, a nezhatím svému zaměstnavateli zakázku jen kvůli svým osobním pocitům, ať už skutečným, nebo pouze domnělým.“

„Nezlobte se, vůbec jsem neměl na mysli, že bychom zakázku zrušili. Chtěl jsem vám jen nabídnout, že bych pro příště mohl jako kontaktní osobu, která by s vámi upřesňovala představy naší firmy, vyčlenit svou asistentku.“

Iva se zatvářila nechápavě, ale samotné jí bylo jasné, že je na ní vidět, jak přehrává.

„Způsob komunikace s naší firmou je zcela na vás, do toho vám přece nemám právo nijak zasahovat. Partnerem pro mě bude kdokoliv kompetentní, koho určíte vy jako šéf.“

„A když to budu já sám?“

„Říkám kdokoliv kompetentní, což vy jako šéf samozřejmě jste.“

„Chtěl jsem ale doopravdy a mezi čtyřma očima vědět, zda vám to osobně skutečně nevadí.“

Pohlédla mu pevně do očí. „Ne.“

„Jste vdaná?“ vystřelil. „Nebo jste byla?“

Iva zrudla.

„Myslela jsem, že jednáme pracovně…“

Sklopil oči. „Jistě, promiňte.“ Sepjal ruce, položil je před sebe na stůl a s pohledem upřeným na své prsty pokračoval:

„Takže si proberme to požadované vybavení.“

„Nejsem vdaná. Ale mám dlouholetého přítele. A vy?“

Podíval se na ni a ona by se v té chvíli nejraději propadla pod zem. Dobře věděla, proč se ptal. Dobře věděla, že svou otázku položil jen proto, aby vypátral, co z oné minulosti v ní zůstalo, tak co mělo, probůh, znamenat to její ‚a vy‘?

„Ne, prosím vás, nezlobte se,“ vyrazila ze sebe. „Bude asi opravdu lepší, když se konečně pustíme do práce.“

„Já jsem rozvedený. A s tou prací máte samozřejmě pravdu.“ Podíval se na hodinky, ačkoliv vůbec nikam nespěchal. Od té chvíle se oba dva striktně vyvarovali jakýchkoliv osobních poznámek.

Jejich schůzka neprobíhala nerušeně, neboť každou chvíli k nim pootevřenými dveřmi nakoukl někdo, kdo potřeboval, aby Vítek neodkladně rozhodl ohledně drobného či většího problému, ale i tak se během následující hodiny dobrali k hrubým obrysům, na kterých už bude moci Iva dále stavět. Iva mezitím vypila minerálku a nechala si nalít další, stručně odkázala na později dva volající na svůj mobil a dalo by se říci, že se jí podařilo jakžtakž uvolnit.

„Takže já to dám všechno co nejdřív dohromady,“ hovořila, zatímco se zvedala z křesílka, „a dejme tomu do týdne se vám ozvu. Jo,“ vzpomněla si náhle, „nedala jsem vám svou vizitku. Kdykoliv byste chtěl něco změnit nebo ještě upřesnit, zavolejte.“

Zašátrala v kabelce a zakrátko už k němu natahovala ruku s vizitkou. Na oplátku jí dal svou, a když si je vyměňovali, dali si dobrý pozor, aby se jeden druhého nedotkli. Nakonec ji vyprovodil až k výtahu, a tam si podali ruce.

„Rád jsem vás poznal,“ sdělil jí s úsměvem a tahle obvyklá fráze mezi nimi nabyla nového významu.

„Díky.“ Rovněž se usmála, ale oplatit mu stejnými slovy, to nedokázala. Jeho ruka byla suchá a teplá, zatímco její studená a vlhká. Zastyděla se, ale pak pohodila hlavou. No co, tak si pomyslí, že má problém s krevním oběhem. Anebo uhádne, že z něj byla přes všechnu tu přetvářku příšerně nervózní, což bylo daleko pravděpodobnější…

Ačkoliv už bylo pozdě, vracela se do práce. Nové zakázky rozdělávat nebude, ale ráda by dokončila ten butik, aby jej co nejdříve mohla dát do dílny.

Ve své pracovně dychtivě rozevřela desky s téměř dokončenými návrhy, ale když se po půlhodině přistihla, že do nich hledí, aniž by se vůbec chopila tužky, musela si přiznat, že se jí dnes přebít dojmy ze setkání s Vítkem Šafářem usilovnou prací asi nepodaří.

Nahlédl k ní Adam.

„Ty už jsi tady? A ještě tady?“ zasmál se. „Co tu strašíš, Ivčo?“

„Ale nic, chtěla jsem ještě dodělat ten butik.“

„Co Šafář?“

„Jo, v pořádku. Změřeno, zakresleno, dojednáno.“

„Dobře se s ním jednalo, ne?“

„Proč myslíš?“

„Nevím, zdálo se mi, když byl tady u mě, že z něho vyzařuje takový zvláštní klid a pohoda.“

U Ivy vyvolal spíš velmi silný neklid, ale to si samozřejmě nechala pro sebe.

Přikývla. „Hm, proběhlo to hladce. Mám všechny podklady, abych se do toho mohla pustit. Slíbila jsem mu, že se ozvu do týdne, tak doufám, že jsem to nepřepískla. Jak moc spěchají ty Velké Pavlovice?“

„Záleží na tom, cos jim slíbila.“

„Nic jsem neslíbila. Tvrdili, že mají všechno dohodnuto s tebou.“

„Tak víš co? Pusť se napřed do toho Šafáře, po prvním návrhu ho necháme tak týden u ledu a připravíš něco pro ty Pavlovice. Tam to bude stejně víceméně klasika, protože chtějí šetřit, jak nejvíc to půjde.“

„Já vím. Pořád se oháněli tím, že nechtějí žádné extravagantnosti, a mně bylo hned jasné, že si to mám přeložit tak, že nechtějí moc platit. Tak já předně dorazím ten butik…“

„Ty předně běž domů. Je sedm pryč.“

„Že to říkáš zrovna ty. Poslyš, vážně bys to neměl přehánět. Vždyť ani nezastihneš Haničku před spaním, a co teprve chudák Eliška? V jejím stavu je to obzvlášť krušné být celé dny sama. Doufám, že jí aspoň voláš, kdyby to přišlo dřív.“

„Volám jí málem každou hodinu,“ ujistil ji Adam. „A kromě toho už fakt jdu.“

„Tak ji pozdravuj a Haničce dej za mě pusu.“

„Provedu. A ty už to taky zabal.“

„No jo, tak ahoj.“

Sotva se za Adamem zavřely dveře, Iva si přísně nařídila, že nepůjde domů, dokud ten butik opravdu nedorazí. A protože jí práce ten den šla jako psovi pastva, odcházela až něco po desáté.

Místo aby po únavném dni padla do postele a spala jako zabitá, neustále sebou mlela sem a tam ve zpocených peřinách. Horko ne a ne polevit, ačkoliv měla okno ve své garsonce dokořán, což jen zhoršovalo stav celkové nepohody, který jí znemožňoval únik do blaženého nevědomí. A tak si jen neustále přemílala v hlavě staré a pro změnu zase nejčerstvější události, vybavovala si všechny nejbolestnější momenty svého života, a teprve když se přinutila zrekapitulovat i ty radostné, konečně se dostavil kýžený spánek.

V noci ji probudil telefon. Zamžourala na budík, který ukazoval půl třetí. Na displej mobilu se jí vůbec nepodařilo zaostřit a byla ráda, že aspoň našla tlačítko pro přijetí hovoru.

Uslyšela udýchaný Adamův hlas.

„Ahoj, Ivo, hrozně se omlouvám, že tě burcuju, ale absolutně se nemůžu dovolat k našim. Asi je tam porucha na lince nebo já nevím…“

„Už?…“ vystřelila Iva stručný dotaz. Ani nečekala na odpověď a dodala: „Za pět minut jsem oblečená, za dvacet u vás. Vydrží to?“

V uchu jí zazněl Eliščin hlas:

„Jasně že vydrží, Ivo. A prosím tě, nezlob se. Zrovna dneska jsme už chtěli dát Haničku k babičce, mysleli jsme, že týden předem to stačí. A vidíš ho, kluka neposedného, už je mu to tam dlouhé.“

Iva se zasmála.

„Vydrž, Eli. Něco na sebe naházím a vyrážím. Zavolali jste sanitku?“

„Ne, Adam mě odveze a zůstane se mnou.“

„Tak já si pospíším,“ rozloučila se Iva kvapně.

Když zazvonila u Velichů, otevřeli jí takovou rychlostí, jako by už oba čekali za dveřmi. A zřejmě také čekali, protože se v těch dveřích jen prostřídali. Na odchodu ji Eliška ještě stihla instruovat, co má dát Haničce ke snídani a že má co nejdříve sehnat babičku, aby to hlídání nezbylo jen na ni, a pak už jí Adam opatrně pomáhal ze schodů.

„Díky, máš to u nás,“ otočil se k ní, ještě než zašli za ohyb schodiště. „Zavolám co a jak.“

Iva pečlivě zamkla dveře od bytu. Znala to tady obstojně, a tak cestou do dětského pokoje ani na okamžik nezaváhala. Nakoukla dovnitř, a když viděla, že Hanička spí, po špičkách přešla do obýváku. Na pohovce pro ni ležela připravená deka, s níž se přikryla, poté co se jakžtakž pohodlně uložila, v bláhové naději, že se jí podaří alespoň na chvilku zdřímnout. Nedařilo se. Byla příliš rozrušená, a tak po nějaké době spánek vzdala. Našla si v knihovně jednu ze svých oblíbených knížek a pokoušela se soustředit na čtení. Ani to nešlo. Vstala a pochodovala pokojem sem a tam. Vyhlížela z okna do ulice s hlavou opřenou o okenní rám a přemýšlela, jak je ten život zvláštní…

Kdyby máma neumřela, Adama, Elišku ani Haničku by vůbec neznala. A přitom ji tehdy tak hrozně ranilo, když si táta rok a půl po mámině smrti namluvil Adamovu matku… Považovala to za obrovskou zradu. Ačkoliv byla mladá, ještě po roce v ní bylo všechno živé a rozjitřené, a tak vůbec nedokázala pochopit, jak se může táta vůbec zajímat o jinou ženu, natož chtít si ji vzít. Hádala se s ním, trucovala, nemluvila s ním a měla pocit, jako by ji celý svět zradil.

„Neblbni,“ domlouvala jí její starší sestra Alena. „My s Bedřichem se chystáme brát, ty taky brzo vylítneš z hnízda, tak to chceš, aby táta zůstal úplně sám?“

„Nebudu lítat z žádného hnízda. Nebudu se vdávat. Nic takového nechci a nikdy neudělám, rozumíš?“ křičela na ni Iva. Alena ji zachmuřeně pozorovala. Musela si přiznat, že její mladší sestřička snáší to období po mámině smrti daleko hůře než ona sama. Ona byla v té době právě čerstvě zamilovaná do Bedřicha a mámu s tátou ve svých dvaadvaceti už tolik nepotřebovala, a tak se s tou smrtí vyrovnala daleko lépe. Zato Iva na tom byla hrozně. V tom prvním týdnu se úplně zhroutila, střídavě plakala nebo byla apatická a na pohřbu zkolabovala tak, že jí museli zavolat pohotovost. Ani pak se to příliš nelepšilo a po roce z Ivy zbyl jenom stín. Všichni ostatní už se smířili, jen v Ivě hlodala tak úporná bolest a často i zášť k životu, že to snad už ani nebylo normální.

Táta se odstěhoval k Adamově matce a jejich starý byt přenechal oběma dcerám napolovic. Ivě zůstal jejich dívčí pokoj, zatímco Alena se nastěhovala do ložnice po rodičích, pochopitelně i s Bedřichem, kterého si vzala ve stejný den, jako si táta bral paní Velichovou.

Iva, která Bedřicha znala ještě za matčina života, byla sama zděšená svými reakcemi na jeho trvalou přítomnost v bytě. Z občasného návštěvníka se najednou stal domorodec, který se nezamykal v koupelně, pohyboval se po bytě ve slipech nebo také jen v ručníku a takto nedokonale oděný ji několikrát vzal přátelsky kolem ramen nebo ji dokonce poplácal po zadku. Jeho vtípky jí často připadaly odporně oplzlé a po večerech se z ložnice ozývaly zvuky, které Iva jednoduše nedokázala snést. Když necelý rok po svatbě Alena hrdě oznámila, že čekají miminko, chytila se Iva toho sdělení jako tonoucí stébla a pod záminkou, že chce rodince dopřát dostatek prostoru, si našla podnájem. Byla odhodlána financovat si jej z prázdninových brigád, ale táta i Bedřich, oba dojatí její domnělou šlechetností, ji postavili před nezvratné rozhodnutí, že jí na podnájem přispějí napolovic, a také to tak po celou dobu jejích vysokoškolských studií dělali. Když pak Iva dostudovala, což bylo před sedmi lety, dokonale jí vzali dech, když jí jako dárek k promoci odevzdali klíč od družstevní garsonky, kterou si pak velmi brzy převedla do osobního vlastnictví.

K tátově nové ženě hledala vztah dlouho, i když musela uznat, že jí ta paní poskytuje jen velmi málo důvodů k nechuti, natož k nenávisti. Nenadbíhala jí, nesnažila se jí za každou cenu zalíbit a respektovala, že si k ní Iva zřejmě cestu najít odmítá. Jednoduše se s tím smířila a snad právě proto s ní Iva poznenáhlu začala komunikovat, i když vřelý vztah, byť jen vzdáleně podobný vztahu matky a dcery, mezi nimi nevznikl nikdy. Prvních několik let otcovu ženu nijak neoslovovala, a když jí Alena s Bedřichem začali říkat ‚babičko‘, aby tak dali příklad své dcerce Danušce a posléze i o dva roky mladší Alence, přijala toto oslovení také Iva jako pro ni nejpřijatelnější.

S Adamem se poprvé viděla na tátově svatbě. Tenkrát se s ním sotva pozdravila a nijak ji nezajímal, stejně jako ona nezajímala jeho. Byl o devět let starší, poměrně nedávno rozvedený a jeho chování bylo poznamenáno mírným cynismem, který se u něj projevil zřejmě jako následek rozvodu. O pár let později, to jí bylo třiadvacet a Adam stále neměl vážnou známost, na nějaké rodinné sešlosti padla v žertu poznámka, proč se vlastně oni dva nedají dohromady. Iva tehdy strnula obavou, aby se nad tím nechtěl Adam skutečně vážně zamyslet. Představa, že by se měla stát objektem namlouvacích snah jakéhokoliv muže, pro ni byla děsivá. Bohužel k takovým situacím občas docházelo, a tak si už dávno vymyslela obranu…

„Proč si myslíte, že jsem volná?“ zeptala se rozverně.

Vzápětí byla zahrnuta dychtivou zvědavostí a rychle jí došlo, že s tím, s čím uspěla u spolužáků a kamarádů, tedy s tvrzením, že má vážnou známost a v podstatě už téměř chystá svatbu, v rodině dlouho neobstojí. Byla totiž vzápětí vyzvána, aby svého chlapce přivedla ukázat domů. Kdyby tvrdila, že tak daleko spolu zase nejsou, připustila by tím, že ta známost není nijak vážná, a tak ji napadlo něco geniálního. Se zdráháním přiznala, že její milenec je ženatý, a ihned velmi rezolutně dodala, že se ho stejně za žádnou cenu nevzdá, tudíž nemá smysl jí cokoliv rozmlouvat. Byla to ochrana naprosto dokonalá. Vzhledem k prekérnosti onoho poměru nebylo jaksi únosné, aby byl dotyčný zván do rodiny, na veřejnosti je rovněž nebylo možné spatřit, protože se důsledně uchylovali k ní na podnájem a později do garsonky, zkrátka všichni věděli, že pro Ivu velmi mnoho znamená, ale nikdo ho nikdy nespatřil. Iva si jej stvořila dokonale. Jmenoval se Olda, byl nepříliš vysoký blonďák (Luděk byl vysoký tmavovlasý), měl dvě děti (aby se to dobře počítalo, byly stejně staré jako Aleniny dcery), bydlel v Řečkovicích (nikdo z příbuzných a známých v Řečkovicích nebydlel) a pracoval jako právník nejmenované firmy (žádné kontakty s lidmi z tohoto oboru nikdo v okolí neměl). Dokonce se jí podařilo sehnat momentku muže odpovídajícího jejímu popisu, a tu s sebou nosila v dokladech.

Alena se jí občas, a zejména v poslední době, kdy měla čím dál silnější pocit, že Ivě utíká reálná šance na vlastní rodinu, pokoušela promlouvat do duše. Přesvědčovala ji, aby z toho vztahu zavčas vycouvala, a z jejího zatvrzelého odporu byla doslova zoufalá.

Iva přivřela oči. Kdyby Alena věděla! Kdyby táta nebo babička nebo Adam věděli! Co by si pomysleli? Zhrozili by se? Cítili by k ní odpor? Litovali ji? Nebo by ji přesvědčovali, že je to dávno pryč a ona nemá důvod táhnout to závaží s sebou životem dál a dál?

Jen kdyby to šlo…

Když skončila vysokou školu, zaujala v novém zaměstnání jednoho svobodného kolegu natolik, že jí jeho vytrvalost nemohla nezaimponovat, a tak se rozhodla dát mu, a nakonec i sobě, šanci. Předem ho informovala o svém nelegitimním vztahu, aby měla připravena zadní vrátka, a ta vrátka nakonec byla nucena použít. Jeho polibky se celkem daly snést. Také v jeho objetí se cítila pěkně a tak nějak bezpečně, ale jen do té doby, než se začal zajímat, co má ukryto pod oblečením. V této fázi vztah zbaběle ukončila s poukazem na to, že jej přece varovala, a tvrzením, že její vazba na Oldu se ukázala být nepřekonatelnou.

Iva si promnula oči a vrátila se zpět na pohovku. Byla unavená, a tak se znovu pokusila zdřímnout si. Nakonec, a to už se do oken prodíralo denní světlo, se jí to přece jen podařilo.

„Teto…“

Iva byla ihned na nohou.

„Haničko, dobré ráno.“

Přitulila k sobě drobné tělíčko nádherné čtyřleté holčičky s blonďatými vlásky oblečené do noční košilky se zvířátky.

„Kde je maminka? A tatínek?“

„Haničko,“ oslovila ji Iva něžně a posadila si ji na klín. „Dneska je pro nás pro všechny moc slavný den. Maminka s tatínkem už brzo ráno odjeli pro tvého nového bratříčka.“

„A kdy ho přivezou?“

„Bude to chvilku trvat, miláčku, ale určitě ti zavolají, až budou bratříčka mít.“

„Jak velkou chvilku?“

„Takovou, že mezitím stačíme zavolat babičku, abyste tu mohly spolu hospodařit.“

Postarat se o Haničku nebylo pro Ivu ani nic nového, a už vůbec ne nepříjemného. Měla tu holčičku moc ráda a s velkou ochotou ji pohlídala pokaždé, když ji o to Adam s Eliškou poprosili. Ačkoliv byla nevyspalá a pohled do zrcadla jí ukázal kalné oči s napuchlými víčky, stejně byla v hloubi duše ráda, že když se Adam s Eliškou nedovolali k rodičům, vzpomněli si prvně na ni. Pomohla děvčátku s oblékáním, udělala pro obě snídani a pak zkusila zavolat k tátovi a babičce, ale pochodila stejně jako Adam v noci. Nevadí, prostě tady s Haničkou počkají, až je někdo vysvobodí. Bylo pro ni náročné zabavit holčičku a nedat přitom na sobě znát obavu, zda Eliška i miminko budou v pořádku, a ještě k tomu potlačovat projevy nevyspání, ale nakonec všechno přečkala až do půl jedenácté, kdy jí volal Adam.

„Tak co?“ vydechla.

„Oba jsou v naprostém pořádku, Ivo. Honzík má tři kila dvacet a má se čile k světu, Eliška to zvládla ohromně a teď usnula. Co vy, jak tam válčíte? Přijela už babička?“

„Strašně moc oběma gratuluju, Adame. Moc Elišku i Honzíka pozdravuj. Babičce jsem se pořád nedovolala, ale to nevadí, já tu zůstanu, jak dlouho bude třeba. Dám ti Haničku, jo? Už se tě nemůže dočkat.“

Přiložila Haničce telefon k uchu a dojatě sledovala, jak ta malá reaguje na novinky, které jí Adam sděloval. Usmála se. Holka se teď ještě těší, ale jak měla vysledováno od Danušky, krušné období žárlivosti ji nemine. O to horší, že mezi ní a bratříčkem jsou čtyři roky, zatímco Iviny starší neteře jsou od sebe jen o dva.

Babička i s tátou a Adamem ji přijeli vysvobodit v jednu hodinu. Rodiče celé dopoledne čekali, kdy jim Adam s Eliškou přivezou Haničku, a když už byli natolik nervózní, že se chopili telefonu, zjistili, že přístroj nefunguje. Právě v té chvíli u nich zazvonil Adam, který se vracel z porodnice, naložil je a přivezl s sebou. Několik minut ještě vzrušeně debatovali, ale pak se Iva začala loučit.

„Díky moc, Ivo,“ ocenil její pomoc Adam. „A prosím tě, ne aby ses teď hnala do práce. Jeď se domů vyspat.“

„Rozkaz, šéfe,“ zasmála se. „A nápodobně.“

Nepřiměřeně oblečená, protože na sobě měla šaty, které si oblékla na noční cestování, a nyní už bylo zase pěkně vedro, nasedla do rozpáleného auta a jela domů. Dala si sprchu a zvažovala, zda má jít skutečně spát. Kdepak, po všech těch dojmech by stejně neusnula. Do večera by se jen převalovala, a i kdyby na pár hodin zdřímla, leda by si tím narušila spánkový rytmus. Jednoduše půjde večer do postele dříve než obvykle, ale teď zajede do firmy, udělá si smrťáka a dorazí tu závodní jídelnu, ať na toho Vítka nastoupí od čistého stolu.

Vítka… co ji to probůh napadlo myslet na něj jako na Vítka? Vždyť je to inženýr Šafář, běžný zákazník a kromě toho úplně nezajímavý člověk. No, to přehnala, zajímavý rozhodně je, ale je to prostě chlap, tudíž pro ni už svou podstatou zapovězený. A spíš než na jeho oči a úsměv by měla myslet na tu spoustu čtverečních metrů, které mu musí zakrámovat co možná nejlépe vypadajícím nábytkem.

2

„Tak, dámy, ty nohy pořádně nahoru, a ještě a ještě výš!“ zněl Ivin hlas do svižných tónů moderní hudby, zatímco její postava se záviděníhodnou lehkostí a zároveň přesností vykonávala rytmické pohyby. Tělocvična byla nabitá, ostatně jako na začátku školního roku pokaždé. Způsobil to každoročně se opakující fakt, že značná část přítomných žen si během léta na dovolené u moře se sžíravou závistí obhlédla své mladší a štíhlejší sokyně a skálopevně se odhodlala příští rok jim to konečně natřít. Iva velice dobře věděla, že nejpozději za měsíc už zde jako všechny předešlé roky zůstanou pouze skalní cvičenky a z těch nových jen ty, jejichž motivace k pohybu je založena na trochu pevnějším základě. Už aby to bylo. To téměř až neúnosné množství cvičících žen fungovalo i v poměrně velké hale jako hodně předimenzovaný zdroj tepla a vlhka, jakož i nejrůznějších libých či nelibých pachů.

Po první hodině, když se uhoněné, ale zjevně spokojené cvičenky trousily do šaten, do sebe Iva obrátila půl láhve vody téměř na posezení a pak pustila ovladač větráku naplno. Zdálo se však, že schopnost produkovat hluk značně převyšuje ostatní schopnosti tohoto prehistorického přístroje. Hm, nic se od minulého školního roku nezměnilo. A to jí svatosvatě slibovali, že v příští sezóně už to bude lepší…

Zastavily se u ní tři ženy, které znala z minulých let, a přátelsky se jí dotazovaly, jak strávila prázdniny, kde cestovala a co zajímavého zažila, a samy se předháněly v líčení vlastních zážitků. Usadily se k tomu na podlahu do tureckého sedu a díky vtipné vyřídilce jedné z žen, jíž Iva s elánem sekundovala, se z jejich skupinky ozývaly časté exploze smíchu. Iva byla velmi ráda, že ji vyrušily a nenechaly ji topit se v obavách ze zítřejší schůzky s Vítkem, které narůstaly se zmenšujícím se počtem hodin, jež ji od oné schůzky dělily. Ne že by se ovšem měla čeho bát po pracovní stránce. Nákresy Vítkovy ředitelny i ostatních kanceláří čekaly vzorně připravené v její pracovní složce včetně trojrozměrných pohledů a Adam, který si je dnes přišel prohlédnout, nad nimi nešetřil chválou. Tím, co ji zneklidňovalo, byla vlastní osoba jejich nového zákazníka. Během toho týdne se k němu v myšlenkách vracela natolik často, až v nich nakonec zdomácněl tak, že na něj nepomyslela jinak než jako na Vítka. Dávné vzpomínky, které se po jejich setkání vynořily s nebývalou intenzitou, však nedokázaly přehlušit nejsilnější dojem z onoho setkání, který, jak si Iva s údivem přiznávala, nebyl vůbec jednoznačně záporný. Nechápala to, neboť představa, že si při pohledu nebo při pouhém pomyšlení na ni vybavuje věci, které by nejraději ze svého i z jeho života vymazala, jí právě dvakrát příjemná nebyla.

Čím to bylo, že na ni zapůsobil právě ten muž, kterého si nepřála už nikdy v životě potkat? Anebo si to jen namlouvala? Nebyl jeho silný vliv na její pocity způsoben právě tím, že si ho vlastně podvědomě potkat přála? Její vzpomínky na něj byly mlhavé a přehlušené bolestí, ale některé momenty jí utkvěly v paměti nesmazatelně.

Iva se vzpamatovala. Do příští hodiny zbývá deset minut a ona si ještě ani nepřetočila kazety…

Natáhla se k magnetofonu a stiskla příslušné tlačítko.

„Zdržujem, co?“ polekala se jedna z kamarádek.

Iva se vrátila zpět do přítomnosti. „Mám ještě pět minut, neboj. Tak jak to dopadlo s tím zaskočeným zámkem?“

„Dneska jsi trhla rekord,“ hlásila jí na konci druhé hodiny Martina, asistentka z katedry tělesné výchovy, která měla na starosti agendu kolem téhle fakultní tělocvičny a jejího komerčního využití. „Přihlásilo se celkem o patnáct ženských víc než loni. Pár si jich dokonce zaplatilo obě hodiny po sobě.“

„Hm, to už je skoro na hranici kapacity,“ konstatovala Iva.

„To je, ale dobře víš, že všechny chodit nebudou. No co, hlavně že zaplatily,“ zasmála se. „Naše chudičká alma mater si zase o něco přilepší.“

„Taky nezapomeň, že mi sem za měsíc naběhnou studentky, které chodí jen na index,“ připomněla Iva.

„To je pravda. I těch je čím dál víc. Hm, nevím, na co je sem lákáš právě ty, když před tebou a v jiné dny jsou tu mnohem módnější druhy cvičení.“

Iva pokrčila rameny.

„To víš, kouzlo osobnosti,“ zaculila se šibalsky. „No,“ dodala se smíchem, „nejspíš se jim hodí právě tenhle termín.“

„Tomu přece sama nevěříš. Kdepak, v tom je něco jiného. Zřejmě se ti podařilo sestavit přesně takový program, jaký vyhovuje většině holek, a nejen těm nad třicet, jak jsme si původně všichni mysleli. Vždyť si vzpomeň, kolik ti sem loni chodilo studentek. Anebo kolik ženských sem bere svoje puberťačky. Nehledě na to, že tvoje figura jim poskytuje iluzi, že stačí napodobovat tvé pohyby a budou vypadat taky tak.“

Teď už se Iva smála nahlas.

„Radši se půjdu osprchovat.“

Vycouvala z kanceláře a v malé šatně vylovila ze své tašky ručník a čisté spodní prádlo. Usmívala se ještě ve sprše.

Na aerobik ji prvně zlákala kamarádka, a protože hned napoprvé narazily na skvělou cvičitelku, tenhle druh rekreačního pohybu Ivu okamžitě nadchl. Té cvičitelky se pak držela celé roky. Během těch let za ní spolu s dalšími věrnými cvičenkami putovala po nejrůznějších brněnských tělocvičnách a právě z řad věrných si Kristýna, jak se ona mladá žena jmenovala, vytipovávala ty nejšikovnější dívky pro případný záskok. Její volba nejčastěji padala právě na Ivu, která měla přirozený pohybový talent, cit pro rytmus a dokázala si velmi rychle zapamatovat celou škálu cviků i krokových variací. Když Iva zaskakovala poprvé, nebylo to jednoduché. Některé cvičenky, jakmile zjistily, že dnes cvičí náhradnice, ani nepočkaly, co jim předvede, a zklamaně odcházely z tělocvičny. Ty další na ni hleděly s výrazem „no tak se ukaž“ a s odhodláním neprominout jí sebemenší chybičku. Iva nejprve zpanikařila a měla chuť utéci, ale pak kurážně stiskla tlačítko magnetofonu a vzpřímeně se postavila před nastoupené řady. Během cvičení jí pak už nikdo neutekl a jako vrcholná pochvala se dal brát ten fakt, že ženy si přestaly všímat osoby, která jim předcvičuje, a svou pozornost plně zaměřily na vykonávané cviky. Příští záskok už ji znervóznil o něco méně, a když jí Kristýna doporučila, aby si udělala cvičitelské zkoušky, dlouho neváhala. Pak se Kristýna vdala, přišla do jiného stavu a Iva nastoupila naplno na její místo.

Tohle předcvičování se rozhodně nedalo brát jako určitá forma výdělku. Možná, kdyby šla do nějakého fitness centra, vydělala by si daleko víc, než kolik činila symbolická odměna z vysoké školy. Ale Iva svou činnost brala spíše jako zábavu a odměnu za ni investovala celou do nových nahrávek, které si musela sama pořizovat. Navíc to předcvičování byl nejlepší způsob, jak se dokopat do tělocvičny. Když jste jen řadová cvičenka, záleží pouze na míře vaší lenosti, zda se odhodláte jít si rozhýbat tělo, nebo ne, ale pokud na vás čeká plný sál lidí, kteří si svou hodinu zaplatili, není zde pro lenost skutečně žádný prostor.

Iva se zběžně utírala ručníkem a byla poněkud nervózní. Za dveřmi šatny se ozýval mužský hlas a ona měla strach, aby jí sem nějaký údržbář nevpadl bez varování. Rychle dokončila hygienu a naházela na sebe oblečení.

„Tak ahoj ve čtvrtek,“ rozloučila se s Martinou. Jedním okem ještě zaregistrovala snahu údržbáře podniknout něco s ventilátorem a pak už odmykala své auto.

—

Vítek měl trému. Popocházel ve své staré kanceláři sem a tam a často se díval na hodinky, které jej rozčilovaly svou neuvěřitelnou loudavostí. Na sobě měl tenké vlněné tmavošedé kalhoty, bleděmodrou košili a šedivou kravatu s drobným bílým vzorkem, přes židli viselo ještě sako barvy pepř a sůl. Nejprve si oblečení tohoto stylu brával jen v případě, že měl domluveno jednání s důležitým zákazníkem, a jinak se tvrdošíjně držel svého sportovního stylu. Jenže jak zákazníků přibývalo, nutnost formálního oblečení se objevovala stále častěji, a mnohdy navíc zcela nečekaně. A tak nakonec rezignoval a poslušně se začlenil do řad „kravaťáků“, jak ještě nedávno tyhle muže s posměchem nazýval. Místo toho, aby chodil v džínách a oblek mu visel pro všechny případy ve skříni, ležely mu nyní ve skříni ony ubohé zapomenuté džíny a na ramínku visela sportovní košile, vedle níž byla připravena ještě jedna bílá pro případ, že by se něčím polil nebo se příliš zpotil. Zkrátka úspěšný muž jak má být, pomyslel si posměšně. Jestlipak takhle zapůsobí na Ivu? Postřehne tu změnu oproti předchozímu setkání? Jaký dojem na ni vlastně minule udělal? Dokázala vůbec pociťovat něco víc než jen pouhý zmatek z nečekané situace? Jistě, pracovní věci spolu vyřídili naprosto bravurně, ale pokud měl Vítek mluvit za sebe, z jeho strany tomu tak bylo jen díky tomu, že přepnul do jakéhosi záložního režimu, který fungoval víceméně z pouhé setrvačnosti.

Donutil se usednout na svou ředitelskou židli na kolečkách a vzít do ruky počítačovou myš. Text mailu, který si pak rozklikl, však běžel kamsi mimo jeho vědomí.

Mechanicky otevřel v počítači okno pro zápis odpovědi, ale místo aby se soustředil na přehled zakázek své nejlepší externí programátorky, vzpomínky jej odvedly do dávné minulosti.

Když mu bylo dvacet, zdědil po babičce dvoupokojový byt v solidním cihlovém domě. Vzhledem k tomu, že neměl otčíma a koneckonců ani svého bratra příliš v lásce, ochotně se tam nastěhoval, i když dům, ve kterém bydleli, byl prostorný a měl v něm vlastní pokoj. Záhy si všiml, že jeho podnikavý bratříček si z domu půjčuje kopie klíčů a vodí si do jeho bytu děvčata. Začal brzy, v necelých sedmnácti. Vítek v těch dvaceti už také nebyl bez zkušeností, ale frekvence, se kterou střídal známosti jeho sourozenec, jej poněkud znechucovala. Jenže Vítek byl mladý, pro lásku měl pochopení a byl zastáncem chlapské solidarity. Luďkovi tedy návštěvy ve svém bytě rázně nezarazil, ale pouze jej požádal, aby si po sobě laskavě uklízel. Luděk to jakžtakž dodržoval, a tak ho starší bratr nechal být. Do dnešního dne toho nepřestává litovat…

Jednou, asi rok poté, co byt získal, mu odpadly nějaké přednášky a on šel domů o dobré dvě hodiny dříve než obvykle. Ještě ani neodemkl dveře, když slyšel zevnitř hlasitý křik. Z toho dívčího hlasu bylo znát zoufalství.

„Prosím tě, nech mě, nedělej to, já to nechci, prosím, ne…,“ bylo první, co uslyšel. A pak ještě horší a bolestnější křik. Hodil své věci na zem, vřítil se do předsíně a vzápětí bez zaváhání rozrazil dveře ložnice. Bohužel nepřišel včas, aby zabránil tomu nejhoršímu. Bratra z té dívky serval vší silou, ale když to udělal, podle krve na něm i na ní mu bylo jasné, že se tomu mizerovi povedlo to, o co se snažil, a ještě ji přitom surově poranil. Strašlivě se rozlítil. Za krk vytáhl Luďka na nohy a mlátil do něj hlava nehlava. Už si ani nepamatuje, co všechno na něj řval, jen si vzpomíná, že přestal až v momentu, kdy měl dojem, že pere do bezvládného pytle. V té chvíli mu to bylo jasné: Luděk byl totálně namol, civěl na něj jako tupé hovado, a i když mu z rozbitého nosu crčela krev, vůbec se nebránil a jen cosi blekotal.

Když jej Vítek pustil, svezl se na zem jako žok. Znovu se shýbl a vytáhl ho nahoru.

„Vypadni,“ ječel na něj, „vypadni, než se neudržím a zabiju tě, ty odporná ožralá svině!“

Dostrkal ho ke dveřím a doslova ho vyhodil z bytu…

Vítek se otřásl. Protřel si oči oběma rukama a zahleděl se na údaj o čase v pravém dolním rohu obrazovky, aniž by jej vnímal.

Pochopitelně se do té ložnice bál vrátit. Když tam přece jen vstoupil, dívka seděla v koutku postele, choulila se do klubíčka a křečovitě na sobě držela deku. Plakala s očima dokořán, pak se otočila a pozvracela zem i část postele. Evidentně byla stejně opilá jako Luděk, ale to Luďka v žádném případě neomlouvalo. Vždyť Vítek přece na vlastní uši slyšel, že i v tomhle stavu dávala jasně a zřetelně najevo svůj naprostý nesouhlas.

Chtěl jí pomoci zvednout se z předklonu zpátky na postel a podat jí něco, čím by si mohla utřít ústa, ale zděšeně uhýbala. Ujišťoval ji co nejklidnějším hlasem, že se jej nemusí bát, ale marně. Byla malátná, ale i tak se znovu krčila co nejdál od něj. Nevěděl, co by měl udělat. Netušil, nakolik ji Luděk zranil a jestli náhodou nepotřebuje ošetřit. Snažil se to z ní dostat, ale stále jen plakala a odtahovala se a bylo zjevné, že je v šoku. Tahal z ní, jestli nechce, aby někoho zavolal, nějakou kamarádku, mámu, sestru, ale jeho otázka ji kdoví proč rozplakala ještě mnohem víc.

„Dobře vím, že tě poranil, potřebuješ ošetřit,“ naléhal. Jen se víc přikrčila. Pojalo jej neblahé tušení. „Tys byla panna?“ vyhrkl. Ani mu nemusela odpovídat…

Nakonec jí nějak vnutil aspoň vlhký ručník, aby si utřela ústa, pak šel do komory pro kbelík s hadrem, aby ten nepořádek trochu uklidil, a když se vrátil, spala. Kvantum alkoholu, které do ní Luděk určitě nalil schválně, nakonec vykonalo své bez ohledu na utrpěný šok. Vítek kolem ní uklidil to nejhorší, pak zůstal v obýváku a zhola zbytečně listoval ve skriptech a pokoušel se studovat. Večer si ustlal na pohovce, ale stejně neusnul.

Dívka se probudila někdy v deset. Tiše jako myš se oblékla, tedy alespoň natolik, nakolik to vůbec šlo. Košilovou halenku měla rozervanou a chyběla na ní polovina knoflíků, jak Vítek zjistil, když se s ní potkal v předsíni. Držela si ty cáry před sebou třesoucí se rukou, přes rameno kabelku a evidentně se chystala vyplížit z bytu.

„Počkej,“ řekl jí, ale dal si pozor, aby se jí nedotkl. „Chtěl jsem ti říct, že kdybys Luďka chtěla žalovat za znásilnění, dosvědčím ti, žes to nechtěla. Kašlu na to, že je to můj brácha. Zachoval se jak hovado, tak ať za to platí.“

Po jeho slovech se dívce znovu roztřásla brada. Roztřásly se jí i kolena a ruce a ona se svezla na nízký botník. Vítek si dřepl před ni.

„Takhle domů nemůžeš,“ upozornil ji jemně. Zakrývala si tvář rukama, zcela přemožená pláčem.

„Čeká tě doma někdo?“ naléhal. Nepatrně kývla hlavou.

„Půjčím ti něco na sebe a doprovodím tě. Kde bydlíš?“

Odpovědí mu byla jen další záplava slz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V pondělí a ve čtvrtek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.