Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jaroslav Achab Haidler

ŽIDOVSKÉ HŘBITOVY A POHŘBÍVÁNÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz
www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7174. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová
Grafická úprava a sazba Martin Dubský
Jazyková korektura Martina Mojzesová
Fotografie na obálce a 2. straně Jindřich Buxbaum
Fotografie v textu autor, pokud není uvedeno jinak
Počet stran 192
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna TISK CENTRUM s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2734-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-2733-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0261-7 (print)

Poděkování rodičům, Pavlovi, Jiřímu a Kochavi

Úvod

Sedíte. Často v noci a ještě častěji v trnkách, hloží a další šepleti. Prsty se ve svitu čelovky jemně dotýkají kamene. Občas, pokud jste je tam nevrazili už za světla, se musí zabořit i do hlíny. Musí, protože zbytek krásy se totiž rýmuje ještě i tam. Pod úrovní zeminy.

Celý týden pak cítíte loudavé nehojení záděr, sbíráte klíšťata a škrábete si pozdravy od mravenců a kopřiv. S vědomím, že jsou právě odtamtud. Z domů života, kde jste se tak skvěle stýkali se smrtí. A nepovolíte. Proč? Je tam pro nás vzkaz.

Spolehlivě tušíte, ze zkušenosti i pouhou logikou, že muselo existovat něco jako abecední seznam nejvhodnějších veršů, jimiž lze nebožtíka pozdravit, připomenout a maličko oslavit. Dokazují to nejen první badatelské soupisy hebrejských epitafů z přelomu devatenáctého a dvacátého století, ale mimoděk i Talmud a také nejrůznější přímluvy za nemocné. Za uzdravení se často prosilo vhodnými verši nebo dokonce celými pasážemi, jejichž počáteční znaky nakonec jako kryptogram poskládaly celé synagogální jméno nemocného.

Už víme, že ty nejkvětnatější epitafy se na macejvách lidu Jisroele objevují až na výjimky teprve s nástupem baroka, aby tam pak jako svébytný – téměř literární – útvar setrvaly do konce 19. století, někdy (například na Slovensku, Ukrajině a v Polsku) až do bezprostředního nástupu Velké zkázy.

Dny a noci pak prosedíte nad matrikami, nad pořízenými fotkami a poznámkami a samozřejmě víte, že o ta slova nikdo nestojí, že by pro muzea, archivy a vědce stačilo jen zaznamenat jméno nebožtíka, jeho rodičů, jeho synagogální funkci a datum úmrtí. Nepovolíte. Kvůli tomu vzkazu a také kvůli těm, co si dali práci ho do kamene zaznamenat.

Přesto se s tím vším na dlani domnívám, že z mnoha důvodů je potřeba zachovat nejen genealogické telefonní seznamy, ale každý použitelný znak. Nejen proto, že jsme se během Velkého zla na židovském světě provinili dost, anebo proto, že ty vzkazy zdaleka nepatří Židům. Ale i proto, že ze stejných písmen byly poskládány veškeré vesmíry, v nichž má lidská bytost jedinečnou šanci i výjimečný úkol – zlepšovat je a napravovat. A nemusí to být zrovna ve filmu, v parlamentu nebo na kříži. Nějaký ten křížek si přece neseme každý. Spolu s pohnutkami, talenty a sny. A jakýkoli dobrý úmysl má sílu tyto vesmíry poupravit. I kdyby to bylo jen obyčejným štrúdlem, který upeču pro rodinu.

Ostatně ty vzkazy mají se štrúdlem hodně společného. Každý štrúdl je jedinečný. Stejně jako my. Podle tóry je každá lidská bytost samostatným vesmírem. V očích Universa totiž nikdo není pouhý komparsista. Moc dobře to ví každý novorodič. Později podle toho, kam klubíčko životního vlákna sami zakutálíme, se komparsisty stáváme. Komparsisty pragmatismu.

Touha dobýt svět, vymyslet symfonii, všelék anebo královskou zahradu hasne, důležitější začíná být krajíc, léky na naše bolístky, tušení, že nitka není nekonečná. Dostaví se první pocit hořkosti, první poukazování: „Druzí to dělají taky!“ Dnešek tomu říkává vyhoření anebo krize nějakého věku. Tóra je přísnější. Mluví o mrtvých zaživa.

Co na tom, že vedle těch výjimečných čtete samozřejmě také už potisící několik víceméně komparsních obratů? I ty jsou tesány pozůstalými a občinou v naprosté úctě ke konkrétnímu člověku. A také v úctě, která je nám dnešním neuvěřitelně na obtíž. V úctě ke smrti, která je kusem života. Vytěsňujeme ji daleko od sebe, od silikonového vyhlazování vrásek se děsících hvězd přes posmutnělé příběhy stáří odloženého do různých LDN až po pohřby bez přítomnosti člověka anebo lisování popela našich blízkých do vkusného drahokamu.

Právě ten vzkaz – byl to člověk se vším dobrým i nedobrým – čtu rád i potisící. Každý štrúdl má svůj příběh, a dotknout se příběhu za to stojí. Zbohatneš, poznáš, prohloubíš se…

Kdo nabyde poznání tóry, nabyde nejen slušné pověsti,
ale jako by získal celý budoucí svět… A tento zde uložený
neměl snad ani jedinou odpudivou vlastnost,
která by znehodnotila
jeho obrovské Poznání. A nejen poznání, ale i skutky, které
pro šíření Písma vykonal. Má vůbec smysl snažit se vypočítat
vše, čím ho vychválit? Na to je tenhle náhrobní kámen
tuze maličký. Tobě bylo daleko příjemnější
sklízet ovoce laskavosti,
kterou jsi kolem sebe rozséval jako svaté Hospodinu
v rameni vztaženém… Už tvůj otec Efrajim
pečlivě ostříhal slovo
Sladkého Požehnaného, a ani ty, jeho synu, Kalonym,
jsi neuhnul od stezky vyšlapané otcovskou patou.
Nyní ses povznesl až vysoko na Výsosti,
aby tě tam uvedli mezi
všechny svatě oddělené, spolu s nimiž přijmeš svoji odměnu.
A protože jsi i svým potomkům odkázal
cestu Ryzích upřímných,
Nejvyšší zbuduje tvůj nový stánek vysoko na Nebesích.
Tam se také
po veškeré vyprahlosti světa konečně nasytíš.
Tam už od pravice tvé žádný poryv ani bouře
zasloužené blaho neodvanou…

Slyšíme všechno. Poznání nejsou vědomosti, ale skutky. Studovat Písmo znamená uskutečňovat ho. Samozřejmě, že by se skutky vypočítat daly, ale větší radost je užívat jejich ovoce. Ne tam na druhé straně, ale při jejich konání. Nepracujeme systémem okénko dobrých skutků, konáme pro ostatní.

Dokonce ani rozsévání zasvěcených skutečností v rameni vztaženém není patetickou metaforou, ale jasným odkazem na události okolo východu z Micrajim. Kalonymos, Kalman a později i Mr. Colleman z Brooklynu – to je pradávná vzpomínka na španělské období arabsko-židovského rozkvětu humanity z dob, než si katolická Veličenstva usmyslila vycedit ze „svých“ Židů dostatek zlata na provoz říše. Kalos nomos totiž znamená Nositel Dobrého jména.

A protože pan Kalonymos slušně vychoval své potomky, bude mít v Edenu svůj důstojný stánek moudrého patriarchy. Pro porozumění, že poryv je strádání a nemoc, bouře zase válka a nepokoj, musíme hlouběji do tradice. A proč zrovinka pravice? Jednak pravička je stranou tvého srdce a pak v rameni vztaženém a pravicí silnou konal a koná sám Všemohoucí.

Miloval tóru a ty, kdo ji vyučují,
po všechny své dny na této zemi
a díky tomu až do chvíle své Proměny nikdy neztratil pel
bezúhonnosti. Krom toho dokázal velebit
Vznešeného příjemným
hlasem během veřejných modliteb. A ještě jako mladíček
se začal podrobně zajímat o otázky obřízky, aby pak tento
Pokyn mohl svědomitě vykonávat. Pamatoval také na chudé
a jeho snahou bylo pečovat o všechny v zoufalství.
Podporoval
je všechny, známé i cizí, jeho spravedlnost přetrvá na věky.
Nelitoval a věnoval bezpočet zlata,
aby vychoval své syny i dcery
podle pokynů Panovníka a vedl je k tomu,
aby kráčeli zákonem
Slávy Jisroele přesně podle Královské nauky.
Bezpečně a spolehlivě si jiskra jeho života ustele
v Zahradě Edenu,
ve stínu Sídlícího nad oblaky až do chvíle, kdy se zas obnoví
jarost a síla všech spících v prachu…

Panovník z masa a kostí může svým služebníkům a otrokům nařizovat. Nebeský Panovník je zároveň Otcem. Radí, udílí pokyny. Jejich naplnění není otročina, ale kráčení zákonem Slávy. Smrt bolí, ale není špatná, je to proměna. Také i bezpočet zlata mohla být částka daleko skromnější. To už se tak v semitském prostředí židovsko-arabského světa stává, že ten, kdo naprosto vážně prohlásí, že k smrti nerad koprovku, ji klidně třikrát do měsíce s chutí sní, i když by mu hovězí polévka byla o něco milejší. Bezpočet anebo trochu – investovat nějakou tu zlatku do vzdělání a poznávání je automatický požadavek. Znát nezajišťuje zdaleka jen společenský status (zejména ne v dobách, kdy Židé byli ne-li komoditou vrchnosti, tak přinejmenším až kamsi do roku 1848 občany druhé až třetí kategorie), ale především žít v naplnění. Naplnění vlastního života a také vůle Nebes.

A jeden zajímavý detail. Do ráje se nechodí hned. Tam někde odpočívá jako v depozitu jen kus naší jedinečnosti, kterou si znovu uvědomíme, teprve až se zase při vzkříšení obnoví jarost a síla všech spících v prachu.

Člověk ryzího ducha, nezištných pohnutek
a rukou bez úhony,
dobrosrdečný, oblíbený mezi lidmi a milý i Nebesům,
po dlouhou řadu let čerpával živou vodu ze zřídla Nauky,
svá bedra opásal věrností spravedlnosti,
a tím spíše svého ducha.
Byl oblíben mezi druhými a sám také šířil harmonii
mezi své bližní a spolubratry.
Ubohým chudým se snažil přilepšit tím,
že jim neokázale nabízel
pomocnou ruku. Plným právem mu náleží
označení chvályhodný
člověk nádherných vlastností.
Nyní v koruně šedin a požehnaném
věku dokonal, aby se připojil ke svému lidu.
Tam v Krajině jasu a spasení
zase prokážou dobro jemu pro vše, čím posloužil druhým.
Jeho památka žije dál k našemu požehnání
a jeho jméno rozkvétá
do vděčných vzpomínek.
Jeho podílem je nyní Harmonie, zatímco svou
vlastní dobrou pověst zanechal dědičně
všem svým potomkům. Počká si tiše
a pobude v Zahradě až do okamžiku vzkříšení,
kdy jeho slunce
zase naplno zazáří…

A jak neuvěřitelně zpěvně to zní přímo v lašon ha-kodeš, v jazyce Stvoření:

Šachar kam le-hodot la-El eljon
le-raev paras lachmo jado šalach la-evjon
meod meod haja šefel ruach
haloch ba-kodeš raglo lo tanuach
Šem kana tov me-vanim u-vanot
palgej majim jardu ejnajim
jom ašer huval li-kvarot
cidkato we-jišrato higidu be-mikhalot

Ráno vstával, aby mohl děkovat Nejvyššímu
Hladovému rozdal chleba, napřáhl se k nuznému
Ze všeho nejvíc ale slynul pokorným duchem
Nikdy nepolevil ve svém kráčení ve svatosti
U dítek Jisroele si vysloužil skvělou pověst
Potokové vod řinuly se z očí
onen den, kdy ho ukládali mezi hroby
a celé shluky lidí vyprávěly o jeho upřímnosti
a jeho milosrdenství

Je hotovo (ačkoli to není a nebude nikdy), protože se musí také do matrik a do příběhů, zvednete se od náhrobků, umyjete si ruce kvůli důslednému oddělení světa života od světa spáčů z Hebronu a jdete zase o kus dál.

Bohatší o otázku, proč se necháme tak snadno manipulovat pragmatismem, když jiskry (nafšot) každého z nás jsou tolik, tolik krásné. Možná jen špatně blikají, anebo se usadily příliš nízko. Jejich slunce zatím nezáří, a přitom zas až tak moc času tady na Cestě nemáme…

I. DOMY

Hrozně nerad píšu to, co všichni znají. Hebrejské domy života znamená „hřbitovy“. Není to tak docela pravda. Hřbitovům se říkává porůznu. A nejen u Židů. I z české a moravské lidové poezie známe obraty zelená zahrada, svaté pole a podobně Egypt má zase svá Údolí králů, indiáni kaňony duchů. Není kultura, která by pro označení pohřebiště neměla zároveň nějaký ten svůj eufemismus. Vždyť i německý Friedhof je vlastně dvorečkem pokoje.

Hebrejština je jazyk působící v mnoha ohledech poeticky i tam, kde nejde ani tak o metaforu, jako spíš o původní jazykovou neobratnost. A ta se poezií teprve stává. Důkaz? Ani tak nesmírně důležité instituce jako škola, synagoga anebo chrám nemají v hebrejštině svůj samostatný speciální výraz. Jde se cestou opisu. Škola je dům knihy,1 synagoga je dům shromáždění 2 anebo dům Přímluv,3 jeruzalémskému Chrámu se říká buď palác, anebo také zasvěcený dům. 4Pro srovnání si můžeme vypomoci němčinou, kde je nemocnice také domem nemocných 5 a nádraží vlastně dvorem s kolejemi.6

Hřbitovu se tedy hebrejsky řekne porůznu. Především bejt ha-kvarot – doslova hrobiště anebo pohřebiště, ale také dům věčnosti 7 nebo dům života.8 Ty už mohou působit jako eufemismy. Ovšem eufemismy biblické! Tradiční literatura uvádí doslova:

Našim hřbitovům říkáváme Domy věčnosti na základě verše: Neboť béře se člověk do domu věčnosti. Dále Domy života 9 na základě verše: „Neboť vím, že mne odkážeš
do domu, do něhož se shrožmažďuje každá živá bytost…“
A skutečně, právě hrob je místem, kam se ubírají všichni živí.
Domy života říkáme mj. také proto, že v důvěře spoléháme, že mrtví nebudou tlít v lůnu hrobu navěky, že znovu ožijí a spočinou ve Stínu Nejvyššího, neboť jednoho dne „dlící v prachu procitnou a zaplésají“, jak čteme u Izaiáše.10 Obrat věčný dům 11 nacházíme také v Talmudu.
Jak v Talmudu, tak na řadě dalších míst v komentářích a ve Svatých spisech je hojně zmiňován také obrat pohřebiště.12
I důvod, proč lid Jisroele volí raději obraz domu a nikoli pole, nacházíme rovněž v Talmudu. Raši ve svém komentáři výslovně uvádí: „Hrob se stává domem (příbytkem), protože tento „dům“ přetrvá věky…“, zatímco pole nikdy nezůstane věčné a beze změny, neboť je od stvoření určeno k tomu, aby se měnilo. Stejně tak nazývá hrob domem i rabi Eliezer.
Další obrat dvorana smrti 13 nacházíme v Berachot a poslední terminologické označení hřbitova – místo nářků 14 zmiňuje Megila v popisu od městských bran až k místu nářků, jak tento talmudický oddíl vykládá Raši.

(traktát Kol-bo al avejlut) 15

1 Bejt ha-sefer.

2 Bejt ha-kneset.

3 Bejt ha-tfila.

4 Bejt ha-mikdaš.

5 Krankenhaus.

6 Bahnhof.

7 Bejt-olam.

8 Bejt ha-chajim.

9 Bejt moed le-kol chaj.

10 Izaiáš 26: 19. Oživnouť mrtví tvoji, těla mrtvá vstanou. Procitnete a zase budete prozpěvovat obyvatelé prachu.

11 Bejt olmin.

12 Bejt ha-kvarot.

13 Chocer mawet.

14 Sichra.

15 Spis Kol boal avejlut je vynikající a takřka univerzální kompedium vzniklé v prvních dekádách 20. století. Je věnováno – jak už název naznačuje – problematice avejlut (pohřbů a pohřbívání). Autor zcela záměrně parafrázuje jiné Kol bo – halachické kompendium z přelomu 15. a 16. století, které jako by shrnovalo a popularizovalo další zásadní halachický zdroj – spis Orchot chajim z pera rav Aharona ha-Kohen z Lunel. Náš autor rebbe Grünwald se ve své předmluvě ani ve 20. století (vyšlo tiskem v roce 1947, stalinismus byl tehdy na vrcholu zvůle, u nás za několik let popraví Slánského) nijak neostýchá plédovat za dodržování tradic. Jistě, je reprezentantem brooklynského chasidského směru, má za sebou otřesnou zkušenost druhé světové války se vším, co přinesla, žije v Americe a mohl by být modernější. Přesto, jak zjistíme studiem jeho práce, mu tradice nepřipadá nijak středověká. Naopak! Pro něj je stále živá a především navýsost humánní.

DOMŮ

Kam vlastně odcházejí ti, kteří odcházejí? Odcházejí na věčnost? Nebe, peklo, ráj, kam tě duše daj? Je to trochu složitější. Odcházejí domů. Žádný židovský nebožtík nikam na věčnost neodchází.

U Kazatele se totiž dočteme nekompromisního: Vždyť živí vědí, že umříti mají, mrtví pak nevědí nic, aniž více mají podílu a odplaty, protože v zapomenutí přišla památka jejich.1

Totéž potvrzují i žalmy: Mrtví už tě nevzpomenou a v hrobě, kdo by tě oslavoval? 2

Také všechny ostatní opisy lidského konce, jak se je v epitafech můžeme dočíst, hovoří jednoznačně proti představě, že by nebožtík odcházel na věčnost. Ať už byl pozván do vyšších studoven, nebo se jeho bytost povznesla na výsosti, do vyšší dimenze, prostě si ustlal v pokoji 3 mezi Spáči z Hebronu, pod křídly šechiny,4 anebo pod hroudami hlíny,5 aby se teprve na Konci dní postavil ke svému losu.6 Milosrdný 7 „přitom vzpomene na jejich činy a až do Konce dní ostříhá jejich životní jiskru“, takže jejich „skutečné dědictví nakonec zakotví v radostném blahu“, se „otevřou dveře nebes a stromoví Zahrady v pravý čas 8 rozkvete“.9

Vždy hovoříme o jiné dimenzi než o nějaké věčnosti či rajské blaženosti. Pobyt duše v Gan Ejden má z židovského pohledu docela jiné konotace, než jaké si pod pojmem odešel na věčnost vybaví helénisticko-křesťanský svět.

Ostatně mrtví nebo jejich duše neputují do ráje či do pekla dokonce ani podle prvotně křesťanského pohledu. Proč by jinak apoštol Pavel, bývalý rabi Šaul z Tarsu (vlastně žid jak poleno) tak důrazně vyučoval sbor v Tesalonice, že mrtví nás nikam nepředejdou a ani my živí na tom při příchodu mesiáše nebudeme lépe, protože ho uvidíme přicházet všichni najednou.10

Pravda, jedni by ho mohli vidět odtamtud shora a my živí odtud zespod. Ale pořád také platí biblické zaslíbení: „Prach jsi a v prach se obrátíš!“ 11

Židovská cesta dlouhá staletí vůbec neřešila, co bude potom. Natož pak detaily toho, jak to potom bude vypadat. Podstatné je, co je teď.

Jak si to všechno srovnat bez teologických otazníků? Bohatě nám vystačí jiný obraz, totiž že spánek je vlastně šedesátina smrti.12 V Bibli i v Talmudu jsou všechny číslovky nejen čísly, ale také symboly. Nesnažme se proto vážit je s lékárnickou přesností. Sdělení Talmudu je ovšem přehledné. A srozumitelné nejen kultuře židovské. I u Řeků jsou Thanatos a Hypnos (božstvo smrti a božstvo spánku) dvojčata.

Vždyť i ve spánku se tělo ocitá ve stavu, kdy si samo sebe neuvědomuje a funguje pouze jaksi vegetativně, zatímco duše si poletuje ve skutečném světě, ve světě snů, kde je vše povoleno. Ve světě jakési jiné vyšší pravdy,13 jak také v epitafech často najdeme.

Neklopýtneme-li o tu obraznou šedesátinu, pak se naše existence ve snu na rozdíl od stavu po smrti liší jen v tom, že ve snu pořád ještě (oněmi devětapadesáti šedesátinami) tušíme, že jsme to my, kdo zrovna vidíme a prožíváme to, co vidíme. Jistě, těžká a kořeněná jídla před spaním, stres anebo utkvělé myšlenky obsah našich snů také ovlivňují,14 přesto je snový svět jiný. A to pouhou šedesátinou smrti. V té se už tělo a duchovní složka bytosti oddělí definitivně. Ztratí spolu kontakt. Tělo spí v prachu země a to, čemu z nedostatku vhodnějších výrazů říkáme duše, se odebere do světa pravdy. Domů. Do věčného domova, kde čas neexistuje.

Takto odděleně pak jedinec a jeho duše (vědomí, duchovní kvality i životní jiskra) setrvají až do Konce dní, do okamžiku, kdy přijde mesiáš a s ním posléze i finální vzkříšení mrtvých. Opět dojde ke spojení obou složek, aby si každý (přesně tak, jak naznačuje apoštol Pavel Tesalonickým) mohl uvědomit onen ve všech kulturách a mýtech přítomný závěrečný soud. A také ho absolvovat. Jakousi veřejnou obžalobu i obhajobu, a to, pokud možno, před celým vzkříšeným vesmírem. Což bude asi občas ostuda, a dost často dokonce i peklo.

Možná maličko předbíhám, ale za onu významovou záměnu věčností může na jedné straně obrat (doslova) odešel do svého světa,15 který v epitafech vídáme nejčastěji, spolu se vzájemným sblížením, a přesto nepochopením kultur v dobách, kdy se osvícenecká a pak i moderní věda z konce 19. století začaly překladům epitafů věnovat.

Háček je v tom, že výraz olam znamená nejen věčnost. Kořen toho slova pro starověké kočovníky znamenal něco nezřetelného, nepoznatelného, skrytého. Označovali tím všechno, co je přesahovalo. Minulost a budoucnost, tušení dávnověku, neohraničenost a neuchopitelnost. I mladý člověk, který ještě nebyl dost dobře uchopitelný, byl pro ně nepoznaný – elem. Stejně tak panna – alma. I celý rozlehlý svět (olam) byl pro ně tajemný a vesmír (olam) nejen tajemný, ale i neuchopitelný.
Na společném kořenu dopracoval od tajemství a špatně poznatelného až k významům svět a věčnost. A když se nad tím pořádně pozastavíme, vůbec to není představa barbarská.

Helénisticko-křesťanským dědictvím ovlivněný překladatel zcela přirozeně sáhl po jemu srozumitelném – odešel na věčnost. Ale Židé (často oni, kdo překládali) ani na okamžik nepomysleli, že by snad někdo tu jejich „věčnost“ vnímal křesťansky.

Pro ně je věčnost (resp. doma) odedávna bezčasím, jinou realitou a plným poznáním pravdy o skutečnosti. Nikdy ne rájem v křesťanském smyslu.

Důkaz? V gramatice. Všechny Valhaly, nirvány, ráje i ideální patra egyptského a helénistického podsvětí jsou svými kulturami vnímány coby prostory pro všechny. Jaksi společné.

Židé ale, pokud se nevydají do vyšších studoven anebo pod křídla šechiny, odcházejí do svého olamu. Může snad mít každý z nás svoji soukromou věčnost? Stěží. Odejít do své reality však lze. Proto pozdější latinkové veršíky z náhrobků z 19. století bez uzardění rýmují o věčnosti (Ewigkeit), jen to břinkne, aniž by někoho napadlo, že to může vypadat jak z katechismu.

Ještě zřetelnější je příběh obratu: Pokoj popeli jeho. Můžeme jej najít buď v plném znění nebo ve zkratce (F. S. A. / F. I. A.) snad na každém poemancipačním náhrobníku z konce 19. století, a to nejen německy, ale i v češtině. Co je to za popel, když s kremací se v židovském světě začíná teprve zhruba ve druhé dekádě století dvacátého? A to jen s velkými rozpaky a dodnes s ostrými protesty ortodoxnější části židovstva.

I tady jsme svědky spíše nesprávných konotací než nepřesného tlumočení. Hebrejština má pro popel i prach stejný výraz – afar. Němčina zase rozlišuje mezi prachem zpráchnivění,16 kam patří i popel, a prachem na skříni.17 Naopak čeština mezi prachem (zpráchnivění) a popelem rozlišuje poměrně výrazně. Natolik, že už Kraličtí na sklonku 16. století zvolili pro patřičný biblický verš raději slůvko prach. Prach jsi a v prach se obrátíš.18 Otázku, zda pod náhrobníkem leží klasické (práchnivějící) ostatky, anebo urna, vyvolává teprve novověk.

A jeden příběh ze současnosti. Sami Židé poodešli liberálními vrátky moderního života od bezpečí tradice ke skandálům celebrit na Facebooku. Rozhořely se bolestné lamenty amerických žen nad velice lakonickým epitafem: Syny jsem vychoval a vyzdvihl, oni pak vzbouřili se mi…19 Nic víc, jediný biblický verš.

Co to asi muselo být za děsivý osud zoufalého otce, dal-li na náhrobek nechat napsat jen tento úvodní verš z proroka Izaiáše? – Neuvěřitelné. – Jsem hluboce dojata! – Nemám s matkou právě nejlepší vztahy, ale tak daleko bych nikdy nezašla, naříkají americké uživatelky vesmíru a doplňují své soucitné statusy slzavými smajlíky.

Než se k nim připojíme, je nutno pozvat do diskuze také advocata diaboli. Přitom se děvčatům z Ameriky nesměju. Kdyby se takový epitaf objevil v jejich kulturním prostředí, byly by určitě hodně blízko pravdy. Jenomže tento stojí v Maale Adumim – v jedné ze silně ortodoxních komunit na Západním břehu. A to je maličko rozdíl. Protože tam se tradice stále udržuje. Nejen krojem, ale i dosud důvěrným napojením na tóru, její příběhy a také narážky.

Ortodoxní žid by si na náhrobku na nevděčné syny nikdy nepostěžoval. Hned z několika důvodů. Jednak si je sám vychoval, tak proč by najednou naříkal? Zbytečně se v příbězích o Ranách u hrobu 20 nevypráví, že v případě velkých zlovolníků jsou přímo k jejich hrobům přivedeni jejich rodiče, aby byli svědky nejen andělského výprasku (oněch ran hrobu), ale aby dokonce sami nějaký ten šleh vyfasovali za to, jak nezodpovědně své dítě vychovali.

Každý epitaf má připomenout nebožtíkovy zásluhy, ale také vést čtenáře i po generacích k usebrání a kontemplaci. Směřovat jeho myšlenky ke Sladkému požehnanému.

Umenšit sebe sama naopak není žádné svatouškovské pokrytectví (i když to nikdy nelze úplně vyloučit), ale chvályhodná praxe. Jeremiáš, prorok Nářku, učí:

Takto praví Hospodin: Nechlub se moudrý svojí moudrostí a ušlechtilý svou ušlechtilostí.21 Ani boháč ať se nechlubí svým bohatstvím. V tom ať se chlubí, pokud se už někdo potřebuje chlubit, že Mne zná a pochopil, kdo Jsem. Ten, jenž činí milosrdenství a soud a nastoluje spravedlnost na zemi. Aj dnové jdou, praví Hospodin, v nichž navštívím naprosto každého, obřezaného i neobřezaného, Egyptské i Judské, Idumeu, Ammon i Moáb i ty, kdo bydlí v nejzastrčenějších koutech pouští…22

Že i Židé v Čechách, na Moravě a ve Slezsku toto pravidlo znali, potvrzují desítky epitafů. Někdy paradoxně docela upovídaných:

Zde našel svůj hrob muž víry, milující bezúhonnost
a věrný služebník Trůnícího na výsostech, totiž vzácný
a všemi vážený pan Chajim Lejb Gross z Lochovic.
Jeho duše se povznesla až k místu, odkud vzešla, v den
odpočinku o svatém šabatu 23. elul.
Poslední poctu mu vzdali
všichni, kdo ho uprostřed lidu Jisroele znali, zblízka i daleka,
a to druhého dne po šabatu dne 25. elul 5607, kdy se všichni
sešli, aby ho důstojně doprovodili
až k místu jeho odpočinutí.

Jaké svědectví o tobě vydat? Jak tě vychválit?
Na výčet tvých zásluh je tento kámen příliš nepatrný…
A také, k čemu jsou lidské bytosti všechny pocty, chvály
a svědectví o jeho životě, jsou-li jen tesány železným hrotem
do němého kamene. Tys ale hojně rozhazoval své stříbro
tam v domě Přímluv, abys vypomohl při jeho výstavbě
a také na (pořízení) Svitku Mojžíšovy Nauky, který jsi uložil
v nové synagoze do jeho schrány.
Právě toto zůstane vytesáno
na věky, tím sis vydobyl to největší oprávnění,
aby tě vzpomínali.
A protožes zaséval už zde v Krajině hrobů,
čeká tě sklizeň tam
v Krajině života. Vždyť tady spočine jen tělesná schránka, ale
tvá životní jiskra se bude kochat a veselit na Nebesích…
Jeden z dávných učenců s velikým důrazem
ustanovil pravidlo
Spravedlivým nepořizujte náhrobky přetékající slovy 23
a stejně tak i skutky tohoto muže jsou jeho
nejlepším památníkem,
pomníkem vytesaným v našich srdcích…
Kéž je jiskra jeho žití vevázána do věčného Svazku života…24

Ale zpět do Maale Adumim a k pochopení kouzla židovského epitafu. Onen verš o vzpouzejících se synech totiž podle Bible říká v úvodu Izaiášova proroctví sám Sladký požehnaný. A dává tam svým synům docela zabrat. Nápis pochopitelně nemusí znamenat: „Oj. Byl jsem veliký hříšník“, možná chce jen opisem naznačit: „Samozřejmě jsem nebyl dokonalý, ale doufám, že znám hospodáře svého.“ Netradičním odkazem na bibli, s respektem vůči tradici a maličko učitelským vzkazem, co je v lidském životě to nejpodstatnější. Vzkazem, který opět najdeme (kde jinde než) v bibli. Dobrá pověst je nad všechny nejvzácnější balzámy, protože pak je i den smrti požehnanější než den příchodu na tento svět.25

Romantický název Maale Adumim (Červené svahy), ovšem ne tak romantická skutečnost. Jedná se, jak dobře známe z médií, o kdysi maličkou vísku založenou ještě za dob osmanské vlády nad Palestinou, v novodobé historii pak znovu a se stejným jménem osídlované po sedmidenní válce. Dnes je de facto druhým největším sídlem po Tel Avivu, obývaná ortodoxními osadníky a mj. zdrojem velkého politického napětí a politického vydírání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Židovské hřbitovy a pohřbívání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.