Timothy Garton Ash

Rok zázraků

Svědectví o revoluci roku 1989 ve Varšavě, Budapešti, Berlíně a Praze

Přeložil Miroslav Drozd

Elektronická kniha

WE THE PEOPLE: THE REVOLUTION OF ’89 WITNESSED

IN WARSAW, BUDAPEST, BERLIN AND PRAGUE

Copyright © 1990, 1999, 2019 by Timothy Garton Ash

All rights reserved

© PROSTOR, 2019

Translation © Miroslav Drozd, 1991, 2009

Afterword translation © Martin Pokorný, 2019

ISBN 978-80-7260-433-3

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

D., T. a A.

„Tvá vláda, lide, se k tobě navrátila!”

řekl československý prezident Václav Havel ve svém novoročním projevu v roce 1990. Havel parafrázoval slova Komenského, která původně citoval Tomáš Garrigue Masaryk, první prezident Československa, ve svém inauguračním projevu v roce 1918.

SVĚDEK A DĚJINY

Jednoho dubnového dne roku 1989 jsem se ocitl v dole Dimitrov v hornoslezské Bytomi. Bylo to u příležitosti prvního veřejného shromáždění Solidarity na dole od doby, kdy generál Jaruzelski v prosinci 1981 vyhlásil v Polsku výjimečný stav. Ze všech těch zaprášených tváří čišela tichá zlost. Jaksi nepatřičně seděl v první řadě dobře oblečený, vymydlený břichatý člověk. Byl to stranický tajemník. Po minutě ticha za ty, kteří byli za výjimečného stavu zabiti – mnozí z nich byli horníci –, uvedl předseda Solidarity oblastní kandidáty pro parlamentní volby, které navrhl Lech Wałęsa: důlního inženýra, učitele, a opozičního vůdce a esejistu Adama Michnika. Kandidáti se představovali; Michnik ve své řeči poznamenal, že je to v životě horníků vůbec poprvé, kdy hlasují o členech parlamentu podle vlastního výběru. „Tyto volby,” řekl, „znamenají konec stalinistického totalitního systému.” Stranický tajemník shrábl zpocenou rukou své papíry.

Krátce nato oznámil předseda Solidarity shromážděným horníkům, že mezi sebou mají návštěvníka z Británie, který o Solidaritě napsal knihu. Pak mi předal mikrofon. Bez sebe překvapením, vykoktal jsem jakousi řeč, v níž jsem se, pokud si dobře vzpomínám, vyjádřil ke třem hlavním věcem. Řekl jsem za prvé, že jsem přijel jako nezávislý pozorovatel, abych napsal o téhle pozoruhodné volební kampani, která znovu obrátila zraky světa k Polsku. Dále jsem řekl, že jako nezávislý pozorovatel jim mohu potvrdit, že jméno Adama Michnika je na Západě proslulé a že už se stalo symbolem integrity, odvahy a odporu. A pak jsem dodal, že když budou pro Adama Michnika a jeho obdivuhodné spolukandidáty hlasovat, Polsko od Západu pravděpodobně dostane další peníze.

Všechna tato tři prohlášení byla naprosto pravdivá, ale nemohl bych popřít, že jako celek by se bývala dala pochopitelně vykládat jako doporučení k určitému jednání, jinými slovy jako „vměšování do vnitřních záležitostí Polské lidové republiky“. „Okamžité vyhoštění!“ řekl Bronisław Geremek, dlouholetý poradce Solidarity, když se o tom doslechl. Jenomže tentokrát mě nevyhostili a na konci roku už neexistovala žádná Polská lidová republika, do jejíchž záležitostí by se dalo vměšovat. Lid z jejího názvu sám sebe vyškrtl.

V každém případě jsem se tak dostal k tomu, že jsem pronesl svou první – a upřímně doufám, že poslední – volební řeč: polsky a v slezském dole.

Týden předtím jsem se v Budapešti zúčastnil čehosi, čemu se říkalo „lidová slavnost“. Opoziční slavnost. U stánků, ve kterých se místo domácí zavařeniny prodávaly samizdaty, visel transparent s prostým nápisem: Hyde Park. Ve velkém stanu probíhala debata představitelů ne méně než sedmi politických skupin, mezi nimiž – a jen jako jeden z mnoha – byl i člověk z Maďarské socialistické dělnické strany, vládnoucí strany komunistů. Dále tu byli: svobodní demokraté, sociální demokraté, malorolníci, takzvaná lidová strana, Maďarské demokratické fórum a jako hosté Svaz mladých demokratů. Mluvčí svobodných demokratů, sociolog Bálint Magyar, řekl: „Naším programem je systém změnit, nikoli reformovat.“ Svobodní demokraté chtěli změnit neostalinistickou diktaturu v pluralitní demokracii a plánované hospodářství transformovat v tržní ekonomiku založenou na soukromém vlastnictví. Největší aplaus toho dne sklidil Viktor Orbán, vznětlivý černovousý vůdce Svazu mladých demokratů, který prohlásil, že Maďarsko by mělo vystoupit z Varšavské smlouvy.

Když jsem vyšel ze stanu, posadili mě k rozviklanému stolku, u kterého se prodávaly samizdatové kopie překladu mých posledních esejů o střední Evropě. Měl jsem je podepisovat. Majitel stánku mezitím začal lákat návštěvníky, jako kdyby vyvolával: „Kdo to zkusí, vyhrát musí!“ či „Kupte si lístky na naši tombolu!“

Po mnoha zimách přicházelo jaro. Jenomže v dubnu, jakkoli se srovnání s rokem 1848 nabízelo, přišlo jen pro dva státy – Polsko a Maďarsko. Další čtyři země regionu, jemuž se poněkud zavádějícím způsobem říká východní Evropa, byly stále ještě zmrazeny v rozličných typech diktatur, od brežněvovské nehybnosti v Československu a Východním Německu až k otevřené tyranii rumunského „socialismu jedné rodiny“. Pro mne osobně to znamenalo, že Východní Německo jsem měl zakázáno a o Československu jsem psal pod pseudonymem Edward Marston a jednou, jak s rozpaky přiznávám, také jako Mark Brandenburg. (Edward Marston začal psát pro časopis The Spectator z Východního Německa na konci sedmdesátých let. Teď, když jsou údajně materiály Státní bezpečnosti zpřístupněny pro vědecké zkoumání, se těším na ten pod názvem Marston, E.) Jeden americký odborník mluví o těchto státech jako o „gangu čtyř“, a zmíněný název by se dal použít i pro jejich vůdce Honeckera, Husáka, Živkova a v neposlední řadě Ceauşesca.

I to, co se dělo v Polsku a Maďarsku, se jen stěží dalo nazvat revolucí. Ve skutečnosti to spíše byla směs reformy a revoluce. V dané době jsem tomu říkal „refoluce“. Působil tu silný a podstatný prvek změny „shora“, prosazovaný osvícenou menšinou ve stále ještě vládnoucích komunistických stranách. Ale byl tu také přítomen životně důležitý prvek tlaku „zdola“. V Maďarsku převládal spíše první, v Polsku zase druhý, ale přesto už se v obou zemích dalo mluvit o jejich spolupůsobení, zprostředkovávaném ovšem jednáním mezi vládnoucími a opozičními elitami.

Na podrobnosti tu není místo. Přesto se však zmíním o několika klíčových bodech. Jak v Polsku, tak v Maďarsku lze přímé předchůdce „refolucí“ roku 1989 hledat už v květnu 1988. Příznačné bylo, že v Polsku začala „refoluce“ stávkami a v Maďarsku sjezdem strany. Ten nahradil churavějícího Jánose Kádára Károlyem Grószem, jemuž v té době bylo pouhých sedmapadesát, a Západ ho proto vítal jako mladého, pragmatického a dynamického. Proces, v jehož čele Grósz v průběhu příštího roku stál, byl ovšem spíše zmateným ústupem než dynamickým postupem vpřed, a strana během něj opouštěla jednu pozici za druhou: koncem roku 1988 už se opoziční skupiny směly nejen ustavovat, ale i pořádat demonstrace; v lednu 1989 parlament schválil zákonné záruky svobody shromažďování a sdružování (ne však ještě pro politické strany); v únoru strana v zásadě deklarovala svou podporu přechodu k „systému více stran“ a v dubnu se formálně zřekla leninského principu „demokratického centralismu“.

Do jisté míry to všechno byl výsledek zamýšlené strategie ústupu za účelem útoku – reculer pour mieux sauter. Potíž byla v tom, že k sauter se už strana nedostala. Podařilo se to naopak nejrůznějším opozičním skupinám a čerstvě se vylíhnuvším stranám, které jsem viděl už na slavnosti. A také novinářům. Hnutí se totiž odehrávalo jak ve sdělovacích prostředcích, tak na ulicích. Demonstrace sílily, zejména při výročích předchozích maďarských revolucí 15. března (1848) a 23. října (1956). Ale jejich vliv se šířil po celé zemi především zásluhou sdělovacích prostředků, hlavně televizního vysílání. Stručně řečeno, šlo o kuriózní disproporci mezi relativně slabým lidovým „tlakem“ a stranickým „tahem“.

Ne tak v Polsku. Tady se historie roku 1989 nedá pochopit bez odkazu na nejmohutnější a nejpodporovanější lidový „tlak“ v historii komunistické východní Evropy, totiž na Solidaritu po roce 1980. Cesta k vyjednávání o konci komunismu tu začala dalším kolem stávek v květnu 1988, kdy dělníci k nelibosti úřadů a k potěšení Solidarity a do jisté míry k překvapení obou stran skandovali „Nie ma wołności bez Solidarności!“ (Bez Solidarity není svoboda!)

Strávil jsem den v rodišti Solidarity, loděnicích V. I. Lenina v Gdaňsku, kam mne, abychom se vyhnuli pohotovostním jednotkám policie blokujícím vstupy na nádvoří, protáhl přes zeď pod mohutným potrubím a kolem rezivějícího trupu sovětské lodi jeden sympatický student. Ve štábu stávkového výboru jsem uviděl Lecha Wałęsu, jak v pruhovaných kalhotách a kožených pantoflích debatuje s jedním ze svých hlavních poradců, katolickým novinářem Tadeuszem Mazowieckým. Půlka výboru postávala kolem. Mazowiecki se pokoušel Wałęsu přesvědčit, aby do jednání vložil celou svoji autoritu, ale ten lišácky odmítal. „Panie Tadeuszu,“ říkal, „na jednání a rozumy jste tady vy!“ A pan Tadeusz se přes Wałęsovo rameno ušklíbl, jako by chtěl říct: „Co mám s takovým člověkem dělat?“

Později jsem mluvil s několika dělníky, kteří se v poměrně malém počtu odvážili okupovat nádvoří. Jeden z nich shrnul jejich stížnosti pádnou a nikoli bezvýznamnou poznámkou: „Čtyřicet let socialismu, a pořád nemáme toaletní papír!“

Když jsem jim popřál úspěch, pokrčil jeden z nich rameny a řekl: „Možná tak za třicet let…“ Takové byly pocity, a přesto pouhých třicet hodin poté stávkující pochodovali zavěšeni jeden do druhého, otec Henryk Jankowski po Wałęsově pravici, Mazowiecki po jeho levici, a kdosi v čele nesl dřevěný kříž s nápisem „Bůh, čest, vlast“ a „1970, 1980, 1988…“

Vypadalo to jako porážka. Ještě v červenci 1988 mohl tehdejší mluvčí vlády Jerzy Urban tvrdit, že „hnutí Solidarity… patří jednou provždy minulosti“. Jenomže v srpnu přišla další vlna stávek, ještě větší než ta poslední, a dělníci ještě silněji a hlasitěji požadovali návrat Solidarity. Jednatřicátého srpna, v den osmého výročí Gdaňské dohody z roku 1980, rodného listu Solidarity, měl ministr vnitra, generál Czesław Kiszczak, okázalou a velkou publicitou provázenou schůzku s Lechem Wałęsou, jehož moc dlouho ignorovala jako „soukromého občana“. Wałęsa tehdy využil své osobní autority k potlačení stávek.

Pak následovaly čtyři měsíce komplikovaných a často tajných jednání mezi vůdci Solidarity a skupinou uvnitř stranického vedení, během nichž Wałęsa znovu triumfoval při televizní debatě s hlavou oficiálních odborů, Alfredem Miodowiczem. Wałęsova velká skupina, složená především z intelektuálů, utvořila formálně „Občanský výbor“ a v kritickém okamžiku získala podporu generála Jaruzelského, jenž zasáhl veškerou svou osobní autoritou do jednání a na bouřlivém plénu ústředního výboru v lednu 1989 se mu podařilo prosadit rozhodnutí akceptovat návrat Solidarity. Tím se otevřela cesta pro bezprecedentní rozhovory „u kulatého stolu“, zahájené 6. února. Snímek obrovského stolu, připomínajícího svým tvarem preclík s velkou kyticí uprostřed, obletěl, jak se říká, celý svět. Ve skutečnosti však hlavně východní Evropu.

Historie kulatého stolu s jeho podstoly a podpodstoly, neformálními vrcholnými setkáními ve vesnici Magdalenka nedaleko Varšavy a bizarními rozhovory bývalých vězňů s jejich bývalými vězniteli by si zasloužila zvláštní knihu. Snad největším historickým paradoxem těchto rozhovorů bylo, že rychlé konání voleb považoval právě režim, domnívající se, že čím kratší bude volební kampaň, tím větší bude mít šanci porazit zcela nepřipravenou opozici. Solidarita naopak přišla k rozhovorům odhodlána prosadit jedinou věc: zákonné obnovení Solidarity. Kromě toho chtěla požadovat zásadní změny v oblasti sdělovacích prostředků, práva, vzdělání a místní samosprávy. Brzké volby s dohodnutou omezovací klauzulí přitom pokládala za součást ceny, kterou za to bude třeba zaplatit. Další bylo silné prezidentství generála Jaruzelského. V průběhu jednání však Solidarita zjistila, že je schopna získat víc, než původně očekávala, takže rozhovory skončily akceptováním svobodných voleb, nejen pokud se týkalo pětatřiceti procent křesel v Sejmu, ale rovněž celé horní komory parlamentu, Senátu. Návrh svobodných voleb do horní komory ve skutečnosti vzešel od politika zastupujícího při jednáních komunistickou stranu; stalo se tak při jedné z oněch neformálních schůzek hovorově označovaných jako „Magdalenka“.

Dohoda u kulatého stolu byla podepsána 5. dubna. Preambule tohoto dlouhého a složitého dokumentu prohlašovala, že se jedná o „začátek cesty k parlamentní demokracii“. V jedné z návrhových komisí straničtí představitelé navrhovali připojit k této větě vsuvku se slovy, že „strana vládní koalice nahlíží parlamentní demokracii jako demokracii socialistickou“. Vyjednavači Solidarity po úvaze vyslovili s formulací souhlas pod podmínkou, že bude doplněna o další větu v tom smyslu, že jde zároveň o „začátek budování suverénního nezávislého Polska“. Straničtí vyjednavači pak od svého původního návrhu ustoupili. Tak skončila socialistická demokracie.

O tři týdny později jsem se kodrcal vlakem do Gdaňsku; seděl jsem v jídelním voze plném varšavské opoziční inteligence, z níž většina už byla oficiálně zvolena Občanským výborem za parlamentní kandidáty. Jeli jsme do loděnic V. I. Lenina na schůzi 261 kandidátů Solidarity z celého Polska. Schůze se konala ve stejné hale, kterou v srpnu 1980 použil mezitovární stávkový výbor, se stejnými modely lodí ve skleněných vitrínách, stejnou bílou orlicí na zdi i stejnou Leninovou bustou. Když Lech Wałęsa – týž jako v roce 1980 – vystupoval na pódium, na Lenina zamrkal, jako by chtěl říct „tak kdo s koho, kamaráde“. Každého kandidáta pak vyfotografovali, jak si s Wałęsou tiskne ruku. Dvě stě jednašedesát stisků. Fotografování režíroval Andrzej Wajda. V zápisníku mám poznamenáno, jak Bronisław Geremek vysvětloval, že tyto volby nebyly demokratické, ale „podstatná je naděje, že za čtyři roky tu svobodné demokratické volby budou“.

Čtyři roky! Jak krotce dnes vypadají tyhle odvážné myšlenky! I kdyby se v posledních sedmi měsících 1989 nestalo nic dalšího, to, co se odehrálo v Maďarsku a Polsku mezi lednem a květnem, by bylo na konci roku zaznamenáno jako úžasné, bezprecedentní a historické. Během dalšího vývoje ovšem tyto jednáním dosažené průlomy a „refoluce“ upadly téměř v zapomenutí díky závratné rychlosti, s jakou se historie dala do pohybu. Nejdříve došlo v červnových volbách k mimořádnému triumfu Solidarity, který vedl k jmenování prvního nekomunistického předsedy vlády ve východní Evropě za posledních čtyřicet let. Pak se v Budapešti konal pohřeb Imreho Nagye, národního hrdiny maďarské revoluce z roku 1956, který postupně vedl k prvnímu formálnímu rozpuštění vládnoucí východoevropské komunistické strany.

Nezamýšlený a do značné míry nepředvídaný důsledek maďarské „refoluce“ v podobě likvidace železné opony mezi Maďarskem a Rakouskem mezitím umožnil stále rostoucímu počtu východních Němců utíkat přes novou „zelenou“ hranici. To působilo jako zásadní katalyzátor revoluce, jež vzápětí vybuchla právě v době čtyřicátého výročí vzniku Německé demokratické republiky. Následovalo Bulharsko s palácovou revolucí, při níž trochu pomohla i ulice; okamžitě je však předběhlo Československo. V Praze jsem jednoho dne pozdě v noci a ne zcela střízlivý řekl Havlově ženě Olze, že Ceauşescu padne do konce roku. Navrhla, abychom se vsadili o láhev šampaňského. Druhý den ráno jsem si pomyslel, že jsem o šampaňské přišel. Jenomže pak, právě před Vánocemi…

To, co se stalo v Rumunsku, nikdo revolucí nazvat neváhal. Jako revoluce to ostatně vypadalo: rozběsněné davy v ulicích, tanky, vládní budovy v plamenech, diktátor, který je postaven ke zdi a zastřelen. Otázku, zda lze to, k čemu došlo v Polsku, Maďarsku, Bulharsku, a dokonce i v Československu a Východním Německu, označit za skutečnou „revoluci“, si ovšem můžeme položit zcela vážně. Řada intelektuálů těchto zemí takové pochyby vznesla. Je možné lidová hnutí, která navzdory své spontánnosti, masovosti a účinnosti proběhla téměř zcela bez násilí, opravdu nazvat slovem tak těsně spojeným právě s násilím? Změna vlády, ba života jako takového ve všech těchto dalších zemích přesto nebyla méně hluboká než v Rumunsku. Díky směsici lidového protestu a vyjednávání elit se z vězňů stali premiéři a z premiérů vězňové.

Tento náhlý a prudký konec ancien régime spolu s faktem, že k němu došlo ve všech zemích východní Evropy za několik měsíců, snad opravňuje použití slova „revoluce“ v podtitulu mé knihy. Její původní anglický titul We the People, tvořený prvními slovy ústavy Spojených států amerických, naznačuje tři významné aspekty těchto událostí: použití, ale zároveň nejednoznačnost pojmu „lid“ (tak, jak tomu shodou okolností je i v rámci americké ústavy); skutečnost, že přinejmenším v Maďarsku, Polsku a Československu měli vůdcové revolucí a „refolucí“ překvapivě jasnou představu ústavního pořádku, který chtěli vybudovat, a ne pouze toho, co chtěli rozbít, přičemž tento pořádek se do značné míry podobal tomu, jenž vznikl ve Spojených státech (jakési zaatlantické Evropě) přede dvěma stoletími; a konečně pocit, že tyto události svou rétorikou a divadelností pouličních scén jako by náležely spíše do předchozích století než do našeho tržně sjednoceného světa.

Nevím, jak dostatečně zdůraznit, že mi v této knize nejde o přehlednou historii událostí roku 1989 ve východní Evropě. Nedělám si nárok na to, že nabídnu úplnou analýzu sovětské politiky, ekonomických faktorů, vývoje uvnitř komunistických stran a vlád ani dlouhodobějších příčin. (Jistý přehled lze nalézt v mých předchozích knihách Polská revoluce [The Polish Revolution] a Užitečná protivenství [The Uses of Adversity], na něž tato kniha navazuje.) Ještě menší nárok si pak dělám na jakékoli jednoznačné předpovědi pro budoucnost. Psát o roce 1989 na začátku roku 1990 je snad o něco méně ztřeštěné než psát o roce 1789 na začátku roku 1790, ale ztřeštěné je to i tak.

O událostech v Bulharsku a Rumunsku nepíšu, protože jsem u nich nebyl. V ostatních zemích jsem byl přímým svědkem významných historických okamžiků, ale i zde podávám zprávu především o nitru opozičních hnutí, „prostých lidech“ z ulice – zejména, jak naznačuje podtitul, z ulic hlavních měst. Kapitola o Praze je zdaleka nejdelší, neboť tam bylo mé výchozí postavení svědka jedinečné. Nevýhodou svědka proti historikovi je jeho „částečnost“ v prostoru, místě a hodnocení. Svědek může být v určitém čase jen na jednom místě a snaží se připsat význam tomu, co osobně viděl nebo slyšel. Historik je schopen shromáždit všechna svědectví a nenechat se ovlivnit zkušeností z první ruky. To, co se stalo poté, mění náš názor na to, co se stalo předtím. Historik ví obyčejně víc o tom, co se stalo poté, jednoduše proto, že píše později. K tomu přistupuje i „částečnost“ v hodnocení.

„Jsem kamera,“ napsal Christopher Isherwood. Já jsem kamerou nebyl. Kamera nemůže přednést volební projev ve slezském dole. Zcela určitě jsem se každopádně snažil o to, abych získal všechna fakta, vyslechl všechny strany, abych byl přesný a kritický. Jak ale čtenář bezpochyby pozná, mé sympatie jsou na straně těch, kteří byli strůjci těchto revolucí, nikoli těch, kteří se jim snažili zabránit; na straně bývalých vězňů svědomí, nikoli jeho věznitelů.

Je jen málo univerzálnějších zákonů než Actonovo „každá moc korumpuje“, a odvažuji se říct, že korumpováni budou i noví vládci těchto zemí. Zážitek vlastní perzekuce není nezbytně nejlepší ochranou před pokušením pronásledovat jiné. (Řada komunistických vůdců východní Evropy byla dříve politickými vězni: Honecker, Husák, Kádár, dokonce i Ceauşescu.)

Všichni dobře víme,

co se učí školáci;

ti, kterým se ukřivdilo,

křivdou také oplácí.

Stejně jako většina obyvatel východní a střední Evropy jsem si však i já vědom lidské ceny, již bylo nutné zaplatit starému zlu, a úlevy z toho, že se ho zbavili, a tak nemám chuť začínat hon na zla nová.

Postavení svědka provázejí vedle těchto vážných nevýhod i jisté výhody. Má-li štěstí, může být svědek přítomen věcem, jaké historik v žádném dokumentu nenajde. Někdy může být pouhý pohled, pokrčení ramen či náhodná poznámka daleko významnější než stovky projevů. Během těchto událostí, a výrazněji než u kterýchkoli jiných v nedávné minulosti, nebylo mnohé z toho podstatného vůbec napsáno, ať už proto, že k tomu došlo při spěšných rozhovorech, u nichž nebyl nikdo, kdo by je zapsal, nebo z toho důvodu, že šlo o telefonát nebo televizní přenos. (Význam televize se dá jen stěží docenit. Budoucí historikové zabývající se těmito událostmi budou jistě muset strávit stejné množství času v televizních archivech i v knihovnách.) Svědek může rozeznat, že věci, které působí dojmem spontánnosti, jsou ve skutečnosti zmanipulované, nebo že věci, jež vypadají jako pečlivě připravené, jsou ve skutečnosti nešťastným výsledkem čirého zmatku. Pravděpodobně nejsložitější je pak pro historika pochopit, co vše z budoucího vývoje lidé v daném historickém okamžiku nevěděli.

Ve snaze postihnout tento fenomén – jejž můžeme popsat jako blaženou nevědomost – jsem uspořádal knihu následujícím způsobem: čtyři hlavní kapitoly představují zprávy o červnových volbách ve Varšavě, novém pohřbu Imreho Nagye v Budapešti, k němuž došlo rovněž v červnu, pádu berlínské zdi v listopadu a dvou revolučních týdnech v Praze v listopadu a počátkem prosince. Reprodukuji je zde v podstatě tak, jak jsem je zaznamenával na místě nebo velmi krátce poté ve svých poznámkách a článcích pro The New York Review of Books a The Spectator. Každá z těchto kapitol končí stručným souhrnem dalšího vývoje do konce roku 1989, při němž jsem rovněž vycházel, bylo-li to nutné, z bezprostředního materiálu, nahlíženého ale z perspektivy ledna 1990. Všechny jsou poznamenány chybami, ale snad i přednostmi plynoucími z toho, že byly napsány zčerstva a rychle. Poslední kapitola je souhrnem reflexí o celé revoluci, které jsem si poznamenal v prosinci 1989 a podstatně přepracoval v lednu 1990.

Kniha je tak zasazena do dvou časových rámců: jeden je bezprostředně současný, zatímco druhý se na počátku roku 1990 ohlíží zpět. Čtenář si pak doplní vlastní, třetí rámec, opírající se o časový posun v rozsahu měsíců, či dokonce let. Jestliže se v době, kdy tuto knihu čtete, věci ve střední a východní Evropě zhoršily, text, který následuje, na vás bude patrně působit dojmem absurdních a lehkomyslných nadějí. Usilovně se snažím, abych se vyhnul jakýmkoli citátům z Wordsworthe, a tak jen dodávám, že i tohle patří k mé zprávě. V dané době jsem to tak cítil.

VARŠAVA: PRVNÍ VOLBY

Při zpětném pohledu se zdá být zřejmé, že Solidarita musela v neděli 4. června už v prvním kole toho, co se téměř podobalo svobodným volbám a co Polsko zažilo po půl století poprvé, očekávat drtivé vítězství. Museli vědět, že vyhrají! Jenomže to nevěděli. Seděl jsem tu neděli u oběda s vyčerpaným a deprimovaným Adamem Michnikem, a ten to nevěděl. Pozdě večer jsem pak popíjel s nervózně vzrušeným Jackem Kuroněm, a ani on nevěděl. Nikdo to nevěděl.

Volební kampaň probíhala v každém případě dobře. Navzdory všem počátečním handicapům, nedostatečné organizaci, nedostatku peněz, úředních místností, štábů, a především sdělovacích prostředků se kampaň opoziční Solidarity stala jakýmsi festivalem národní improvizace. Kampaň organizovaná Polskou sjednocenou dělnickou stranou a jí podléhajícími koaličními partnery byla navzdory všem počátečním výhodám, organizaci, penězům, úředním místnostem, štábům a monopolní kontrole rozhlasu a televize naopak mimořádně slabá. Solidarita si na každé křeslo, které jí bylo podle podmínek dohody u kulatého stolu určeno, vybrala pouze jediného kandidáta. Výběrová procedura nebyla demokratická, byla však vysoce efektivní. Naproti tomu stranická koalice promarnila týdny v kvazidemokratických sporech a navrhla na většinu křesel několik kandidátů, což bezpečně rozdělilo voličskou podporu.

Zdi po celé zemi pokrývala jména a tváře kandidátů Solidarity. Každého z nich představovala fotografie ve společnosti Lecha Wałęsy: šlo o ony snímky ze shromáždění v loděnicích V. I. Lenina. Dole stálo jednoduché poselství napsané Wałęsovou rukou: „Musíme zvítězit.“ Nalézt jména koaličních stranických kandidátů naopak často vyžadovalo zdlouhavé pátrání. Plakáty Solidarity byly červenobílé s charakteristicky neuspořádaným textem. Strana se uchýlila na několika místech k vyšisované konzervativně modré barvě. Jejím typickým heslem bylo: „S námi je to bezpečnější“ – což bylo, jak poznamenal jeden italský pozorovatel, heslo vhodnější pro antikoncepční prostředky než pro parlamentního kandidáta.

Den před volbami jsem pozoroval Kuroně, jak přechází po pódiu sešlého kinosálu Tęcza v dělnickém předměstí Żoliborz, kde se scházeli věrní. Promítala se dlouhá a nepříliš slyšitelná videokazeta o Výboru na obranu dělníků (KOR), založeném v roce 1976. Pro většinu diváků to už byla stará historie. Kuroń pak odpovídal na otázky. Jedna se týkala jablka sváru kampaně, totiž kontroly televize. Televize, řekl Kuroń, by měla být „veřejná“, ne „vládní“. Něco jako BBC. Pak ocitoval výmluvnou poznámku jednoho vysokého stranického činitele při rozhovorech u kulatého stolu: „To už vám radši dáme ZOMO [pohotovostní oddíly policie] než televizi.“

„A měl naprostou pravdu,“ dodal Kuroń. „Radši bych měl televizi.“

Onoho zamračeného nedělního rána jsem šel k volebním urnám v Żoliborzi ve společnosti svého nezdolného podzemního vydavatele Andrzeje Rosnera, jeho ženy Anii a jejich sedmileté dcery Zuzii. Ania hrdě poznamenala, že jde volit poprvé ve svém životě, protože všechny dřívější nesvobodné volby bojkotovala. Andrzej s rozpaky přiznal, že už jednou volil, ale tehdy mu bylo zrovna osmnáct, takže to se dá jen těžko počítat. Neustávající proud lidí směřoval přes udusaný trávník mezi nedostavěnými paneláky a vyhýbal se obrovským blátivým kalužím. Jediný „informační stánek“ před volební místností patřil Solidaritě. Všechno uvnitř bylo úředně červenobílé: vlajka, plakáty, dokonce i volební urny.

Andrzej a Ania dostali své komplikované volební lístky: bílé pro každé křeslo v Sejmu, „národní kandidátku“ pětatřiceti prominentních kandidátů koaličních stran, kterým stačilo k získání křesla nad padesát procent hlasů, a dlouhý růžový seznam se všemi kandidáty do Senátu. Nevšímajíce si kabin se zástěnami, Andrzej a Ania se posadili ke stolu a začali slavně škrtat: vinou nedostatku předvídavosti trvali straničtí vyjednavači na tom, že volby se provedou vyškrtnutím nežádoucích kandidátů. Škrt, škrt, skřípala pera, jak mí přátelé vyškrtávali jedno jméno po druhém; dávali si přitom načas, přímo ten okamžik vychutnávali. V návalu ženského soucitu nevyškrtla Ania jedno z pětatřiceti jmen na národní kandidátce – patřilo soudci, o němž se tvrdilo, že není úplná svině. Kolem obrovských blátivých kaluží a nedostavěných paneláků, těch komunistických králíkáren, jsme se pak vraceli domů s hřejivým pocitem klidného, ale hlubokého zadostiučinění.

Totéž se dělo po celé Varšavě. Kolem poledne stály všude dlouhé fronty. „Nediv se, je po mši,“ znělo vysvětlení, když jsem se ptal, proč jsou fronty tak dlouhé: způsobila to mše a složitost volebních procedur. Někteří voliči přišli přímo od prvního přijímání svých dětí a vedli s sebou děvčátka v dlouhých bílých šatech. První přijímání a první volby. A nejen pro děti.

„Ano, pane,“ svěřil se mi jeden ne zrovna mladý pár. Drželi se za ruce a uculovali se: „Jsou naše první!“ Za řekou ve čtvrti Praga, jakémsi varšavském Bronxu, se školáci přišli podívat do svých tříd, proměněných ve volební místnosti. Škola demokracie. V rukou nesli srolované špinavé volební plakáty, které strhli ze zdí na památku.

Na chodbě ke mně přistoupil starší muž, z něhož čišela nejistota. „Promiňte,“ řekl, „Byliński je náš?“ Ano, odpověděl jsem, náš. Škrt, škrt, zaskřípělo pero, jak vyškrtával celou národní kandidátku, mumlaje si: „Mám jich za ty roky po krk…“ Pak si vzal růžový lístek. „A Findeisen je taky náš?“ Ano, taky.

„A Trzeciakowski, kde ten je?“ Pečlivě jsme spolu prošli celý hustě potištěný seznam. Pak se přede mnou objevil udivený tajemník volební komise a nervózně a útočně se mě zeptal:

„A vy tu hrajete jakou roli?“ Asi jsem měl odpovědět: „Agenta imperialismu.“

Večer jsem navštívil zastaralou tiskárnu stranického deníku Trybuna Ludu, která teď také tiskla narychlo improvizovaný deník Solidarity Gazeta Wyborcza. Horká sazba byla jako z Dickensových dob, ale ze všeho nejzajímavější byla přítomnost cenzora. Na moje přání mi vydavatelé Gazety dovolili, abych ke schválení odnesl jednu kresbu. Zaklepal jsem na dveře cenzorovy kanceláře, vstoupil a podle pokynů řekl znuděným a ledabylým tónem: „Zdravíčko, Gazeta Wyborcza, strana pět.“ Místo zlověstného chlápka s černými brýlemi jsem se tu však shledal se ženou oblečenou jako uklízečka v laciných květovaných šatech, s nedopalkem cigarety na spodním rtu a hrnkem čaje před sebou. To byl cenzor. Vzala si nátisk stránky, pečlivě prohlédla popisek, zda neobsahuje nic podvratného – měl jsem ovšem dojem, že také proto, aby mi ukázala, že umí číst –, pak poznačila rub kresby, podala mi ji a vrátila se k čaji. Zdvořile jsem se uklonil a odešel. Nemohl jsem vědět, co všechno ještě příští měsíce přinesou, ale cítil jsem nejasné privilegium svědka drobného rituálu jakéhosi ohroženého kmene, jako bych přistihl příslušníka Janomamů při šňupání yopa.

Později jsem seděl nad skleničkou s Jackem Kuroněm, který si krátil čas před oznámením výsledků voleb bujarým líčením svého prvního výletu do Spojených států a setkání s prezidentem Bushem. Co mu Bush řekl? „Řekl, že je pro demokracii. Opáčil jsem, že já taky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rok zázraků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.