Klub samovrahov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Rachel Heng

Klub samovrahov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Môjmu otcovi, Geoffreymu Hengovi (1957 – 2017)

Prv než skutočne pochopíš, čo je láskavosť,

musíš o všetko prísť,

zažiť ten okamih, keď zajtrajšok rozplynie sa

ako hrudka soli v riedkej polievke.

Všetko, čo si držal v hrsti,

zrátané a starostlivo schované,

musíš stratiť, aby si spoznal

bezútešnosť pustatiny

medzi miestami, na ktorých prebýva láskavosť.

Láskavosť, Naomi Shibab Nye

ÚVOD

Stál v miestnosti bez okien. Mal na sebe smoking, čierny ako uhoľ, hrana ramena ostrá a priamočiara ako okraj útesu. Bol tam len on, sklenená fľaša a škatuľka zápaliek pri jeho nohách.

Mnohí z tých, ktorí na to video náhodou narazili, si asi povedali, že je to nejaká hlúpa reklama alebo spam, a preklikli na niečo iné. No iste sa našli aj takí, ktorí sa dívali ďalej, zaujatí kontrastom medzi jeho formálnym odevom a prázdnym priestorom, v ktorom sa nachádzal, alebo studeným leskom jeho očí. A práve tí o malú chvíľu počuli, ako hovorí svoje meno a koľko má rokov. Spolu s vysvetlením, aké dôvody ho doviedli k tomu, čo sa chystá urobiť, ako dlho a úporne zvažoval toto rozhodnutie, kým k nemu dospel. Prečo odmieta žiť ďalších dvesto rokov. Aj to, že to s jeho rodinou nijako nesúvisí a že sa takto obliekol, aby podčiarkol dôležitosť chvíle.

Keď dohovoril, zodvihol zo zeme fľašu a jej obsah si nalial do hrdla. Keď pil, pod záhybmi kože na krku mu poskakoval ohryzok. Vyprázdnil obsah fľaše a zadíval sa neviditeľnému obecenstvu dlho a nemo do očí.

„Nedávajú nám na výber,“ povedal nakoniec. „DiamondSkinTM, ToughMuscTM. Implantáty. Kedysi stačilo priložiť na zápästie obyčajný kuchynský nôž a dívať sa, ako zo žíl uniká život.“

Pozornejší diváci si všimli, že mu pri tom z kútika úst vytieklo trochu priezračnej tekutiny.

„Niečo sa musí zmeniť. Tým, že nám vzali smrť, nás všetkých pripravili o život.“

Škrtol zápalkou. V chladnom neónovom svetle sa zachvel plamienok.

„Nedávajú nám na výber.“

Keď priložil zápalku ku končeku vyplazeného jazyka, plamienok zaváhal, akoby sa rozhodoval, ktorým smerom sa má vydať. Vtedy sa muž zhlboka nadýchol. Oheň vzbĺkol, naplnil dutinu jeho úst vypláchnutú alkoholom, obsadil hrdlo a zamieril hore, do nosných dierok. Viac ten muž nepovedal.

PRVÁ KAPITOLA

Na sklenenom podnose uprostred miestnosti plnej ľudí sa vynímala obrovská poschodová torta ozdobená maslovou polevou a červenými ružičkami.

Nikto o nej nehovoril, nikto sa na ňu nedíval. Z času na čas sa niekto zdržal pri stole s pitím, a kým sa tváril, že si vyberá spomedzi zelených bublinkových nápojov, kútikom oka po nej pokukoval.

Todd stál svedomito po Leinom boku, v ruke štíhla čaša s nealko šampanským.

„Skvelý večierok,“ prikývol, akoby sa ho na to niekto opýtal. Zodvihol k nej pohár, ktorý držal v ruke. „Úžasné pitie. A ten spirulinový koktail je skutočná lahôdka.“

Lea sa neprítomne usmiala. Pohľadom prebehla po prítomných dámach vo večerných róbach v námorníckej modrej, ozdobených striebornými šperkami, a pánoch v kvalitne ušitých oblekoch v rôznych odtieňoch sivej. Uprostred neživej chladnej formálnosti žiarili ružičky na torte ako kvapky krvi. Aj dobronzova opálené, dokonale hydratované a súmerné tváre orámované bezchybnými účesmi z bohatých lesklých vlasov jej pripadali sivé.

Bol to nepochybne úspech. Večierok sa vydaril nad všetky očakávania.

Nezabudla sa usmievať. Zdravá myseľ, zdravé telo.

„Tu ste! Môj obľúbený pár!“

„Natalie,“ Todd sa rozžiaril a na privítanie kývol hlavou.

Natalie ich oboch obdarila vzdušnými bozkami so zhovievavosťou celebrity, ktorá im dovolila, aby sa s ňou vyfotografovali. Najprv Todda, potom Leu, opatrne, aby sa ich ani náhodou nedotkla.

„Vyzeráš – páni – úchvatne,“ Todd stále pokyvoval hlavou. Lea bojovala s nutkaním chytiť ho za uši, aby s tým prestal.

Natalie však naozaj vyzerala úchvatne. Vo svetle sviec sa jej úzke, priliehavé šaty tajomne a indigovo leskli. Akoby ju do tej dlhej elegantnej tmavomodrej niekto nalial, hebkú a jemnú ako krém.

Lea ju obdarila úsmevom a v duchu prebehla svoj zovňajšok. Rovné čierne vlasy v porovnaní s lesklými gaštanovými vlnami, ktoré mala na hlave Natalie (omnoho bohatšími a hodvábne hebkými), dohneda opálená pokožka oproti Nataliinej bledej s pehami (očividne nie veľmi dobre vybavenej na boj so škodlivými účinkami UV žiarenia, a teda vyšším rizikom vzniku melanómu; v tomto ohľade Lea jednoznačne bodovala). Nataliina tvár bola úzka a mala ostré črty, čo spolu s pomerne veľkými prednými zubami spôsobovalo, že sa človek pri pohľade na ňu vedel len ťažko ubrániť asociácii s istým ťažným zvieraťom. Lea sa, naopak, nikdy poriadne nezbavila bábätkovskej mäkkosti, líca mala okrúhle a plné, pravouhlosť jej tvári jednoducho chýbala. Kedysi sa preto trápila, no teraz bola rada. Všetci liferi, teda životaschopní, v jej vekovej skupine mali takmer identické telá, ten istý postoj, ten istý svalový tonus, a líšili sa iba tvárami.

„Ale choď,“ mávla rukou Natalie. „Nevidíš tie vrásky?“ priložila si prst na dokonale hladké líce. „Samozrejme, že vidíš, takže si tie zdvorilostné frázy môžeš pokojne nechať. Mám za sebou hrozný týždeň, najhorší v živote. Číslo mi kleslo najmenej o tri mesiace. Ale radšej o tom nehovorme.“

Stisla pery. Bolo očividné, že netúži po ničom inom, len aby o tom mohla hovoriť. Ostatní mlčali.

„Lea!“ vykríkla nečakane. „A čo ty? Povedz mi niečo o sebe! Si fakt hrozná, že si vždy všetko nechávaš pre seba.“ Nesmelo hodila okom po Toddovi.

„Ver mi, že by som si veľmi rada zachovala nejaké tajomstvo. Ale keď sa človek priatelí s ľuďmi, ako si ty...“

Obe vybuchli do smiechu. Todd sa ako na povel pridal. Smiali sa hrdelným, sýtym smiechom, ktorý sa ako široká zlatá stuha zavlnil večierkom, až sa ľudia začínali obzerať, a všetci tí, ktorí boli až do tejto chvíle nadmieru spokojní so svojím stabilným a bezpečným životom, si zrazu uvedomili, že im predsa len čosi chýba.

K ich skupinke sa čochvíľa pridali ďalší a aj tí sa nadšene zapojili do koketného žartovania. Lea prehodila zopár poznámok o tom, že ju zakrátko čaká povýšenie, no umne ich vplietla do sťažností na to, o koľko viacej povinností skončilo na jej pleciach. Cítila, že informácia dorazila na miesto určenia, a čakala, akú reakciu vyvolá. Ako mohla predpokladať, prvá sa chytila Jasmine a znepokojene skonštatovala, že každé povýšenie prináša riziko nepriateľských reakcií zo strany bývalých kolegov; teda, aspoň v jej prípade to tak bolo, keď sa ako prvá zo životaschopných dostala do riaditeľského kresla pred stovkou.

Rozhovor viazol a jeho účastníci sa obzerali okolo seba, akoby hľadali nový impulz. Pár z nich vytiahlo tablety.

„Takže,“ Natalie sprisahanecky stíšila hlas. „Už si to videla?“ Mykla hlavou a spomedzi bohatých lokní vykĺzla opojná vôňa kokosu. Krk mala svalnatý a hladký. Ako pretekársky kôň, pomyslela si Lea.

„Čo či som videla?“

Natalie zagúľala očami a vystrela plecia. Jej ľavé rameno, ako si Lea s potešením všimla, bolo trochu nižšie než pravé. Vzpriamila sa a s ešte väčším potešením v duchu skonštatovala, že v hodvábnych šatách bez rukávov jej nepochybne krásne vyniká rovná línia pliec a súmernosť kľúčnych kostí.

„To video predsa,“ odfrkla Natalie.

Ani jeden človek nezodvihol oči od tabletu, no Lea cítila, ako vzduch v miestnosti prudko ochladol. Zrazu mala pred sebou jeho tvár, neúprosné, lesknúce sa čierne zreničky, vyzerali ako oči ryby. Ústa plné ohňa. Roztápajúce sa, sčerneté odtiene červenej a hnedej, kusy tela miznúce v dyme a plameni.

„Bože,“ vzdychol dlháň s bezchybnou pokožkou farby mahagónového dreva bez jediného póru. Odpil si z vitamínového koktailu a striasol sa na celom tele. „Mohli by sme už o tom, prosím, nehovoriť, Natalie?“

Nataliin najnovší snúbenec, spomenula si Lea. Lepšie sa mu prizrela, akoby si až teraz poriadne všimla, aký je vysoký, štíhly, svalnatý. Aj to, aké má tmavé inteligentné oči, dlhé mihalnice a elegantne klenuté, vysoké čelo.

„Prečo? Aj tak nikto o ničom inom nehovorí,“ namietla Natalie.

„Smutné, smutné, veľmi smutné. O tom sa nedá nehovoriť,“ Todd sklonil hlavu.

„Presne tak!“ nadšene súhlasila Natalie.

„Je to choré,“ pridal sa k téme ktosi ďalší.

„Nechutné.“

„Antisanct!“

„Znesvätenie, presne tak!“

„Predstavte si, že sa na to dívajú deti.“

„A my! Ktovie, koľko mesiacov človeku ubudne, keď si to pozrie!“

„Máš pravdu. Nie je ťažké uhádnuť, čo to robí s hladinou kortizolu.“

„Divadlo! Nič iné, než divadlo.“

„Prečo by to niekto robil? Napína ma, len si na to spomeniem.“

V tej chvíli to zacítila – prenikavý zápach spáleného mäsa, štipľavý dym v uslzených očiach. Pohľad toho muža plný zvláštnej, neoblomnej rozhodnosti, bezodného smútku. Čosi v jej vnútri sa pohlo. Znechutenie, povedala si v duchu. Šok.

„Deje sa niečo, Lea?“ spýtal sa Todd. „Zbledla si.“

Všetci sa na ňu dívali.

„Och, áno, Lea,“ znepokojene sa k nemu pridala Natalie, oči dokorán. „Keď už o tom Todd začal, ako si na tom s vitamínom D? Ak sa ti ho nedarí udržať na optimálnej úrovni, viem o jednej klinike...“

„Všetko je v najlepšom poriadku.“ Lea sa usmiala a chabo zamaskovaný útok sa rozhodla prehliadnuť. „Ďakujem, ale nevidím dôvod, prečo by som mala odísť z Tendru. S Jessie sa poznáme celé roky – stará sa o našu rodinu, odkedy sa mama stala zástupkyňou generálneho riaditeľa.“

„Zaiste,“ stroho prikývla Natalie. Stisla pery a obrátila sa k ostatným.

Nezabije ťa, keď budeš trochu milšia. Aspoň to skús.

Som, pomyslela si Lea. Robím, čo môžem. Žalúdok sa jej podráždene zachvel. Predstavila si maminu tvár, tenké vlákna vrások, ktoré jej v kútikoch očí vyryl smútok. V hlave znova začula jej hlas: Vrásky vznikajú z toho, že pokožka opotrebovaním stráca pružnosť. A hoci konečné dôsledky tohto procesu je možné oddialiť, eliminovať ich nedokážu ani preparáty RepairantsTM.

Nadovšetko praktická, jej matka. Aj dnes, desaťročia po svojej smrti. Do posledného dňa chodila vystretá ako pravítko, jemné vlasy vždy čierne a nakrátko zostrihané, o čo sa pričinili pravidelné návštevy kaderníckeho salóna. Jej pokožka si zachovala pružnosť omnoho dlhšie než pokožka mnohých jej rovesníkov, ktorí sa zošúverili o niekoľko desiatok rokov skôr. Svalstvo mala vždy pevné, chodidlá hladké a vždy starostlivo upravené, pery plné a vláčne. To boli výhody postu zástupkyne generálneho riaditeľa spoločnosti Talent Global, pre ktorú boli benefity štvrtého stupňa absolútnou samozrejmosťou.

Uju sa dožila stoštyridsaťdva rokov – mala teda o štyridsaťdva rokov viac, než má teraz Lea. Skvelý úspech pre niekoho z generácie, ktorá mala v čase Druhej vlny vyše šesťdesiat. Pokiaľ išlo o Leu, v jej prípade by stoštyridsaťdva rokov bolo zlyhanie. Tristo, to bola nová méta.

Nedovoľ, aby to všetko vyšlo nazmar. Všetko, čo som ti dala. Všetko to, čo tvoj brat nikdy nemohol dostať. Matkin hlas pomaly stíchol. No Lea v ňom zacítila záchvev bolesti, tej, ktorá v nej zakaždým vyvolala opatrnú ostražitosť, aby sa nerozjatrila rana, ktorú ani desaťročia, ani mnoho desaťročí nemohlo zaceliť.

Znovu prešla pohľadom po miestnosti plnej módnych účesov z lesklých vlasov, hladkých čiel a dokonale rovných chrbtov. Krásni, bohatí ľudia, užívajúci si život, polohlasný šepot, zdvorilé úsmevy, štrngot pohárov. Prémiové vitamínové nápoje, krištáľové čaše, vysoký strop a nádherná panoráma mesta za obrovskými oknami. Priestor, ktorý na tento večierok prenajala, zvyčajne slúžil na firemné akcie, no ako členka skupiny vybraných zamestnancov fondu na financovanie zdravotnej starostlivosti HealthFin k nemu mala príležitostne prístup.

Nie, nedovolila, aby čokoľvek vyšlo nazmar, pomyslela si Lea. Mama by na ňu bola nepochybne hrdá.

„Veľa šťastia, zdravia, veľa šťastia, zdravia, veľa šťastia, milá Lea, veľa šťastia, zdravia!“

Všetci zatlieskali. Blesky fotoaparátov. Lea sa usmievala, ako ju to pred osemdesiatimi ôsmimi rokmi učila Uju: Oči, nesmieš zabudnúť na oči, inak to vyzerá, že to nemyslíš naozaj.

Vzala do ruky nôž a zaborila ho do najspodnejšej vrstvy torty. Pod plastovým ostrím čepele prenikavo zapišťal polystyrén, a hoci v duchu zaúpela spolu s ním, nedovolila, aby jej úsmev zmizol z tváre.

DRUHÁ KAPITOLA

Chodník bol ako stuha prelievajúcich sa odtieňov hnedej a sivej. Muži a ženy v plášťoch kráčali ako jeden – lakte pritisnuté k telu, sklonené hlavy, oči upreté na päty človeka kráčajúceho pred nimi.

Lea netušila, čo ju prinútilo zodvihnúť zrak. Možno čosi vo vzduchu, čosi ako vôňa leta ustupujúceho pred plazivým krokom jesene, prvý dotyk mrazivého vetra na líci. Možno štíhle členky ženy pred ňou v čiernych sieťovaných pančuchách. Alebo zvyšok nadšenia, ktorý jej zostal po včerajšej narodeninovej oslave, a túžba objať celú ulicu spolu s rannou oblohou farby vajíčka vrchárky.

Len čo ho zazrela, z pľúc jej unikol všetok vzduch. Práve sa chystal prejsť cez cestu, kúsok pred ňou. Pohyboval sa pomaly, akoby si vôbec neuvedomoval, že narúša systematický prúd okoloidúcich. Jasne videla nevôľu v ich zarazených tvárach, keď boli nečakane prinútení zmeniť smer svojej bezmyšlienkovitej chôdze. Vo vzduchu zašumelo rozmrzené mľaskanie jazykov a otrávené vzdychy. Nevšímal si to a ďalej neohrabane kládol nohu pred nohu, samé ťažké kroky.

Tento duchom neprítomný starec predsa nemohol byť jej otec. Napriek tomu z neho nemohla odtrhnúť oči. Kedysi čierne vlasy mu vybledli a zošediveli; v tenkej vrstve mu priliehali k lebke, nestrihané konce sa bezradne krútili na vráskavom zátylku. Zadívala sa na líniu jeho sánky, ktorá bývala plnšia a zaoblenejšia. Sledovala, ako sklonil hlavu, pritisol si bradu na prsia a prstami zovrel koreň nosa, akoby sa chystal ponoriť pod hladinu. To gesto bolo nenapodobiteľné.

V hrudi zacítila prudké myknutie. Tlak na bránicu, stiahnuté hrdlo. Dnes, osemdesiatosem rokov od dňa, keď sa bez rozlúčky vyparil, bol zrazu naspäť. Na opačnej strane ulice, akoby nikdy nebol odišiel.

Nechaj ho ísť. To povedala Uju dvanásťročnej Lei. Musíme ho nechať ísť. Bude to tak lepšie, po tom, čo urobil. Nepatrí viac do tvojho života.

Rieka ľudských tiel unášala muža rýchlo do diaľky, hoci kráčal pomaly. Bol na opačnej strane ulice a strácal sa v diaľave. O chvíľu ho už neuvidí.

Mama vtedy mala pravdu a mala ju aj teraz, najmä teraz. Všetko, na čom Lea tak tvrdo pracovala, desiatky a desiatky rokov, sa malo konečne zúročiť. Dosiahla to vďaka matkinej podpore a disciplíne, to áno, ale tiež predovšetkým navzdory otcovi a všetkému, čo urobil, čím bol.

Zahryzla si z vnútornej strany do líca, ostré hrany zubov zaryla do mäkkého tkaniva. Pustila sa pretískať davom.

„Dávaj pozor!“ Do hrude ju udrelo čiesi plece.

Čoraz viac sa jej vzďaľoval. Len vďaka jeho pomalému tempu s ním mohla udržiavať očný kontakt; bol ako kus kameňa, ktorý obteká prúd vody. Už videla iba temeno jeho hlavy s chumáčom šedivých vlasov vynárajúce sa z víru ľudských tiel.

Prechod na druhú stranu cesty bol príliš ďaleko. Lea naťahovala krk, aby ho nestratila z dohľadu, a ďalej sa prebíjala davom. Práve sa však chystal zabočiť za roh, čo nevidieť jej celkom zmizne z očí. Vyrazila prudko doprava.

Prepáčte. Ospravedlňujem sa. Prepáčte, je mi to ľúto. Pardon. Nechcela som.

Ocitla sa na kraji chodníka. Okolo nej sa hnali autá, za dymovými oknami ukrývali ľudí dosť vplyvných a mocných na to, aby si aj v dopravnej špičke mohli dovoliť takto cestovať. Na opačnej strane cesty sa jej otec chystal zabočiť za roh a znovu zmiznúť z jej života. Znovu ho stratí, druhý raz za osemdesiatosem rokov.

V takmer nepretržitom prúde áut sa ukázala medzera. Lea vstúpila do vozovky.

Prebrala sa a na koži cítila známy chladivý dotyk elektród.

„Lea Kirinová, sto rokov.“

Hlas patril žene oblečenej do hnedej rovnošaty spoločnosti Tender, ktorá stála pri jej posteli. Údaje čítala z tabletu. Keď od neho odtrhla oči, Lea videla, že majú sýtu farbu vlhkého machu.

„Neskoro, ale predsa, všetko najlepšie k narodeninám. Mohli by ste mi prezradiť, čo sa stalo?“ spýtala sa žena.

„Šla som do práce. Meškala som...“ zarazene zmĺkla. Práca. Prezentácia pre potenciálneho klienta, firma Musk. Zmeravela a chcela sa posadiť, no hlavu mala ťažkú, akoby jej opuchol mozog. „Koľko je hodín?“

Žena jej položila dlaň na plece. Mala nežnú, no prekvapivo ťažkú ruku. Lea znova zaborila hlavu do vankúša.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa žena znovu. „Prečo ste vstúpili na vozovku?“

Otcova tvár v dave. Prepadnuté líca, chudý krk. Spomenula si na biele formálne obálky, ktoré nachádzala pred dverami každých niekoľko mesiacov, miestoprísažné vyhlásenia, ktoré mala podpísať a potvrdiť, že nevie, kde sa jej otec nachádza. Aj po všetkých tých rokoch ho stále hľadali. Prečo sa teda vrátil?

„Meškala som do práce,“ zopakovala Lea, myšlienky jej vírili v hlave. „Zamýšľala som si skrátiť cestu. Autá – nikto nezastal.“

Žena v rovnošate spoločnosti Tender sa na ňu zadívala so zvrašteným obočím, dve hlboké vrásky uprostred čela. Lea ju takmer napomenula, nech sa nemračí. Všetci predsa vedia, aké dôležité je usilovať sa o neutrálny výraz tváre, ak si chce človek zachovať pružnosť pokožky. Na prvý pohľad však bolo jasné, že tá osoba dbá o hydratáciu a vyvážené pH, a tak si radšej zahryzla do jazyka.

„Je to zlé? Potrebujem niečo vymeniť?“ Striasla sa. Až doteraz sa jej podarilo uchovať si všetky údy v pôvodnom, organickom stave. Nepochybne slušný výkon na niekoho, kto sa práve dožil stovky. Až teraz, keď žena mlčala, Lea si všimla biele pásiky na rukávoch jej rovnošaty.

„Z ktorého ste oddelenia?“ spýtala sa.

Žena v rovnošate ticho naťukala prstami na obrazovku tabletu akúsi poznámku. Červené svetielko funkcie nahrávania zablikalo.

„Vravíte, že ste meškali do práce.“

„Áno. Nie je to jedno?“ Sotva dopovedala, srdce sa jej prepadlo o poschodie nižšie. Smernica 109A: riskantné správanie chodca ako účastníka cestnej premávky, pohyb mimo vyhradených zón.

„Uznávam, že som sa pohybovala mimo určenej zóny,“ naliehavo ju oslovila Lea. „Pozrite si však, prosím, moje záznamy. Ani jeden zápis. Len táto jediná, malá chybička. To predsa nemôže byť až také závažné.“

Žena pozorne počúvala s hlavou naklonenou nad pravé plece. „Kam ste vraveli, že ste sa chceli dostať?“ Chladnými očami sa jej dívala rovno do tváre.

„Čo najbližšie k Broadway. Na roh Tridsiatej druhej. Alebo Tridsiatej štvrtej.“

Na lesklú obrazovku tabletu zaťukali okraje pestovaných nechtov.

„Kde pracujete?“

„Zóna 1 Západ. Prečo je to také dôležité? Neodpovedali ste na moju otázku – je to zlé? Som v poriadku?“ Roztiahla prsty na rukách schované pod prikrývkou a cítila, ako sa jej medzi nimi naťahuje koža. Pohýbala prstami na nohách a zohla kolená. Krehké kábliky elektród popripájané na jej telo zašušťali ako tráva. Zdalo sa, že jej telo je v poriadku, no mohlo to byť iba zdanie. Všetci predsa vravia, že keď človeku niečo vymenia, vôbec to necíti.

Na stenách v tenkých kovových rámoch viseli upokojujúco známe plagáty. Srdcová tepna s vrstvou tuku, natiahnutá ako stará ponožka (Mäso zabíja!); rozpadávajúci sa, opotrebovaný kĺb (Buď ohľaduplný k svojmu telu aj pri cvičení!); všadeprítomná krvavočervená očná buľva (Ovocie – nepriateľ č. 1 – riskuješ diabetes a následnú slepotu!). Šikmé stropné svietidlo vrhalo teplé, no nekompromisné svetlo do všetkých kútov miestnosti. Uvedomila si, že hudba, ktorá znela ticho v pozadí z neviditeľných reproduktorov, je z albumu More a mandolína považovaného za jeden z najlepších albumov relaxačnej hudby desaťročia. Napriek tomu však cítila, ako jej stúpa hladina kortizolu v krvi. Čo tu tá baba vlastne robí? Určite nie svoju prácu. Lea sa poobzerala okolo seba, aby zistila, kde sa nachádza elektronická schránka pre spätnú väzbu, no okrem postele, na ktorej ležala, nebol v miestnosti nijaký iný nábytok ani vybavenie.

„Takže Zóna 1 Západ,“ zopakovala žena v rovnošate. „Prečo ste však prechádzali na druhú stranu práve tam?“

„Čože?“ strhla sa Lea. Lebo som ho zazrela, pomyslela si. Lebo som ho nechcela znova stratiť. Nahlas to nemohla povedať.

„Keby ste prešli na druhú stranu tam, kde ste vstúpili do vozovky, dostali by ste sa viac na východ.“

„Je to prosto nezmysel. Potrebujem sa dostať do práce.“ Posadila sa na posteli. Žena v rovnošate ju zadržala pohľadom, no mlčala. Po niekoľkých napätých sekundách naťukala do tabletu akúsi poznámku. Ten nemo vypľul hárok papiera.

„Váš liečebný plán,“ vysvetlila. „Neutrpeli ste nijaké zranenia, máte len pár menších odrenín z toho, keď ste stratili vedomie a spadli na zem. Boli ste v šoku. To auto sa vás ani nedotklo, senzory mu, našťastie, fungovali dokonale.“

Papier, ktorý jej podala, bol tenučký a priesvitný ako oplátka, až sa Lea bála, že sa jej v prstoch rozpustí. Od okraja po okraj sa po jeho povrchu červenou kurzívou vinula čiara elegantne kopírujúca tvar slov ako „index poškodenia okcipitálnej časti“ a „ventromediálny prefrontálny kortex“.

„Musíte prísť na kontrolu.“

Lea znovu nesústredene prebehla očami hárok papiera, no nič z toho, čo videla, jej nedávalo zmysel. Na nijaký z liečebných plánov, ktoré doteraz videla, sa to nepodobalo. Pravidelné kontroly boli rozvrhnuté raz do týždňa, no na akejsi inej klinike; nepredpísali jej nijaké výživové doplnky. Ani rehabilitačné cvičenia.

„Čo to má znamenať?“ Lea zodvihla oči od papiera.

Žena v rovnošate medzitým odišla.

Otočila hárok papiera na druhú stranu a cítila, ako sa jej v žalúdku usádza hrôza. Budú ju sledovať. To nie je možné! Ľudia ako ona sa na Zoznam sledovaných nedávajú. To sa týka tých druhých – hoci nikoho takého, samozrejme, osobne nepoznala – tých s registrom plným rozvodových konaní, ľudí neschopných nájsť si zamestnanie či nešťastníkov s nejakým vážnym poškodením mozgu. Ľudí bez pozitívneho vzťahu k životu, znesvätiteľov. Lea patrila medzi dobrých životaschopných. Pracovala pre HealthFin. Jej pozitívny vzťah k životu nemohol nikto spochybniť. Ale to na Ministerstve zaiste dobre vedia, no nie?

Vtom jej to došlo: myslia si, že vbehla pod to auto náročky.

Lea pobúrene odfrkla. Pustila sa do strhávania elektród zo svojho tela a neveriacky pri tom krútila hlavou. Malé biele krúžky sa veľmi nebránili a odliepali sa z jej hladkej tmavej pokožky s uspokojivým cmuknutím. Úhľadný zväzok položila na posteľnú plachtu tak, že okrúhle prísavky na konci káblikov vyzerali ako kytička zvädnutých kvetov.

Jej oblečenie ležalo na kôpke pri posteli. Obliekala si spodnú bielizeň, keď zachytila svoj odraz na hladkom povrchu nemocničnej steny. Inštinktívne sa vystrela, stiahla brucho aj zadok. Znovu vyzerala ako vzor životaschopných. Na Zozname sledovaných? To sa dá určite do poriadku.

Len čo sa poriadne vystrela, roztiahli sa jej pľúca a už zasa dýchala normálne. Porozpráva sa s Jessie. V sobotu ide na údržbu, takže si ani nemusí dohadovať zvláštne stretnutie. Všetko jej porozpráva. Jessie to s nimi preberie a vysvetlí im, že to bolo jedno veľké nedorozumenie, upozorní ich na Leinu príkladnú starostlivosť o vlastné zdravie a nespochybniteľne nadpriemerný motivačný profil. Zoznam sledovaných. Nepochybne ju z neho okamžite vyškrtnú. Aj tak však bude trvať na formálnom ospravedlnení.

Leina kancelária bola na najvyššom poschodí vysokej sklenenej budovy v samom srdci Zóny 1. Osemdesiat poschodí s ľuďmi a stolmi vznášajúcimi sa vo vzduchu, hore nad nimi investičná spoločnosť Long Term Capital Partners, pre ktorú pracovala. Tá obrovská katedrála prázdneho priestoru, ktorá akoby s dýchavičným tempom ulice, na ktorej stála, nemala vôbec nič spoločné, v Lei vyvolala triašku zakaždým, keď prekročila prah vstupnej haly. Nad sebou videla podrážky naleštených topánok, filcové podložky pod nohami stolov, glazované dná ozdobných kvetináčov. Bolo v tom všetkom priveľa nahoty a života, všetky tie veci a ľudia visiace nad ňou, zdola obnažené a zraniteľné. Často chodievala do práce skôr, len aby sa tam mohla zdržať a pozorovať to všetko. Dnes jej však na to nezostával čas.

Kým ju výťah unášal do výšok, rýchlo si vypočula rozčúlené hlasové správy od Jianga. Na jednej strane sa okolo nej mihali ľudia, obrazovky počítačov a kancelárie, súvislá farebná šmuha. Na druhej les zo skla a kovu, mesto vypínajúce sa do neba.

Pevná zem sa odlepila od Leiných nôh a strácala sa v hĺbke pod ňou, keď si spomenula, ako sa na ňu dnes ráno dívala tá žena v rovnošate. Niečo v jej pátravom pohľade, v jej bledej, rasovo čistej tvári, zanechalo v Lei zvláštne znepokojenie. Dokonca ani tichý šum výťahu, ktorý na ňu zvyčajne pôsobil veľmi upokojujúco, tentoraz nezabral, a ten zvláštny pocit v nej naďalej pretrvával.

Jiang už bol v kancelárii. Zo spleti prísnych vrások na jeho čele vyčítala, že je to omnoho horšie, než si myslela. Jiang si dal totiž na pleti veľmi záležať.

„Je mi to hrozne, hrozne ľúto,“ začala, skôr než sa dostal k slovu. „Tú prezentáciu budeš mať do hodiny na stole, sľubujem. V podstate je hotová, potrebujem iba aktualizovať pár údajov.“ O nehode mu zaiste nepovie, mohlo by to ohroziť jej tohtoročné povýšenie. Nie, radšej mu ponúkne nejaké vágne vysvetlenie.

Jiang sa ďalej mračil. Vedela, že nevybuchne, alebo tak – to nehrozilo ani u jedného z nich. Vedeli príliš dobre, ako hnev úzko súvisí s oxidačným stresom a jeho následkami. Napadlo jej, že by mu možno mala pripomenúť niektoré z osvedčených dychových cvičení.

Ukazoval kamsi mimo jej kancelárie. „Čo tu robia?“

Všetko sa zdalo celkom normálne: elegantne oblečení kolegovia sledovali na monitoroch rýchlo sa meniace zelené čísla, odpočívali v uzatvorených relaxačných kreslách alebo konštruktívne diskutovali za sklenenými dverami konferenčných miestností. Vzdušný, presvetlený priestor bol presiaknutý duchom účelnosti a produktívnosti.

„Koho máš na mysli?“ spýtala sa Lea.

Vtedy si ich všimla. Dvaja muži v oblekoch, jeden štíhly, dlhé svetlé vlasy mal začesané dozadu, takže mu ich končeky zaliezali pod golier košele, ten druhý s tmavou pokožkou zasa svalnatý, dobre stavaný, so širokým nosom. Obaja mali na sebe tmavosivé obleky – módne a zvolené s očividným vkusom, ako si Lea okamžite všimla, nie však také drahé, aké by mali na sebe jej klienti. Obaja držali v pravej ruke tablet ako Bibliu. A obaja sa dívali rovno na Leu.

„Sú tu od rána, každému kladú nepríjemné otázky a oháňajú sa povolením z Ministerstva. Z akéhosi oddelenia, o ktorom som v živote nepočul. Klientom sa to ani trochu nepáči. Už to, že sa tu ponevierajú nejakí cudzí ľudia! Keby sa dozvedeli, že sú z Ministerstva – nuž, fakt neviem.“

Čo tu hľadajú a ako je možné, že sa sem dostali tak rýchlo? Sotva odišla z kliniky.

„Takže? Spravila si niečo? Vieš, že si vo vzťahu k tejto firme viazaná prísahou. Ide azda o...“ prešiel do šepotu, „... nezákonné predĺženie? Lebo ak ide o to, poznám istého chlapíka. Nie z osobnej skúsenosti, samozrejme, ale vieš, ako to chodí. Je dobré mať kontakty.“

„Nie!“ ohradila sa Lea. „Samozrejme, že nejde o nič nezákonné. Len som – mala som dnes ráno menšiu nehodu.“

„Nehodu? Vymenili ti niečo?“

Čosi v Jiangovom hlase spôsobilo, že sa k nemu prudko otočila. Nepatrný záchvev neurčitého... nadšenia? Na tvári mu sedela stále tá istá, vážne sa tváriaca maska. Akurát na sebe niesla znaky povrchného znepokojenia.

„Nie! Som úplne v poriadku, veď sa na mňa pozri. Je to všetko totálny nezmysel!“ Zhlboka sa nadýchla a so zdvorilým, no nekompromisným úsmevom, s akým sa zvyčajne lúčila s klientmi, ktorí nespĺňali kritériá súvisiace s predpokladanou dĺžkou ich života a nedosahovali príslušný index, vyšla z kancelárie na chodbu.

„Dobré ráno, páni. Môžem vám nejako pomôcť?“ oslovila ich priamo.

Ten s nahladko učesanými vlasmi a zhrbenými plecami otvoril ústa, akoby sa chystal niečo povedať, no jeho kolega nečakane zakašľal. A on ich znova zavrel.

„Mali ste dostať liečebný plán,“ povedal ten, ktorý zakašľal. Vláčna pokožka bez jediného póru, očividne niekto, kto má neobmedzený prístup k liečbe antioxidantmi. Teda vysoký post na Ministerstve.

Lea nevedela od jeho pokožky odtrhnúť oči. Doslova žiarila. Jej dokonalý povrch pripomínal nalakovaný kus orechového dreva a provokoval v nej nutkavú túžbu natiahnuť ruku a dotknúť sa jej, zanechať na hladkom povrchu odtlačok dlane.

„Čo tu hľadáte?“

Pozreli sa jeden na druhého. Pomaly, ale isto sa stávali stredobodom pozornosti – zdvorilí kolegovia, ktorí doteraz predstierali, že sa sústredene venujú obchodovaniu a peňažným transakciám, boli príliš ticho na to, aby skutočne robili to, čo predstierali.

„Volám sa AJ,“ predstavil sa ten s dokonalou pleťou. „A toto je môj kolega, GK.“

GK, pohrúžený do písania poznámok na tablete, k nej zodvihol oči.

„Sme tu v rámci nariadeného sledovania,“ pokračoval AJ. GK sa znova hrbil nad tabletom. Musela bojovať s nutkaním upozorniť ho na nesprávne držanie tela – očividne pôsobil na jednej z nižších priečok ministerského rebríčka. Ako inak, s takýmto tvarom chrbtice.

„Ste na mojom pracovisku. Viete vôbec, kto sú naši klienti? Tu jednoducho nemôžete ostať.“

V tej chvíli obaja, takmer naraz, vytiahli každý jeden hárok papiera popísaný tým istým červeným písmom ako ten, ktorý dostala dnes ráno. Stáli tam iba tri slová: Povolenie na sledovanie. Zlatá pečiatka v tvare srdca, rovno uprostred. Povolenie, presne ako hovoril Jiang.

„Z ktorého ste oddelenia?“ spýtala sa Lea. „Musím im poskytnúť spätnú väzbu.“

AJ zažmurkal. Mala jeho plnú pozornosť. Vzápätí sa usmial, pomedzi pery sa mu zablysli malé biele zuby. „Čo presne máte na mysli?“

„Neoprávnené vniknutie,“ spustila, no potom si spomenula na papiere, ktoré jej ukázali. „Úmyselná stimulácia vylučovania kortizolu,“ pokračovala plynule. To ich mohlo stáť miesto.

Kolegovia prestali predstierať prácu a v hlúčiku ich obstáli. Na okraji zorného poľa vnímala Jianga, hranaté plecia, zaoblené lakte. Usiloval sa ich rozohnať.

GK sa horlivejšie pustil do písania. Medzi riadkami sa z rôznych uhlov díval Lei do tváre ako maliar, ktorý sa usiluje verne zachytiť jej pravú podobu.

„Ak odtiaľto okamžite neodídete, budeme nútení privolať bezpečnostnú službu,“ nedovolila im zareagovať.

Teraz sa už usmieval aj GK. Plecia vystreté, na nevýraznej bledej tvári úsmev od ucha k uchu. „Vedia o nás. Nemusíte si robiť starosti.“ Vytiahol plastovú kartičku oranžovej farby s ohnutými rohmi, presne takú, akú nosila Lea na zväzku kľúčov. „Dali nám všetky prístupové kódy.“

Lea usilovne predýchavala rastúci záchvat paniky. „Dobre. Robte, ako myslíte.“

Otočila sa a vošla späť do svojej kancelárie. Jiang vošiel za ňou a zatvoril za sebou sklenené dvere.

„Nemôžu tu zostať. Klienti sú z toho celí vyplašení.“ Mávol rukou k hale, kde zopár klientov usilovne vypĺňalo formuláre a študovalo reporty. Niektorí si schovávali dolnú polovicu tváre v hodvábnych šáloch s pestrým vzorom. Ďalší mali na očiach tmavé okuliare. Boli príliš diskrétni, aby na ňu zízali, no Lea na sebe cítila ich kradmé pohľady.

„Nemôžem nič urobiť, počul si ich predsa. Jednoducho ma dali sledovať.“

Na ruke schovanej pod doskou stola sa pokúsila nechtom oddrapiť záder, starý zlozvyk, ktorý jej však zakaždým priniesol okamžitú úľavu. Z čerstvej rany vystúpila kvapka krvi, ktorá vzápätí zaschla. Lea vedela, že o pár minút jej po rane nezostane ani stopa.

„Och,“ Jiangov hlas sa znovu zmenil, akoby sa ohol pod ťarchou nejakého bremena. „Sledovať. Jasné. Chápem. Nepočul som to.“

Očami skĺzol po jej tvári, premeral nimi celú miestnosť až po jej najvzdialenejšiu stenu, kde ustrnul. Preplietol si prsty na rukách, znovu ich rozplietol a znova splietol.

Potom šibol očami tam, kde stáli AJ s GK. AJ práve hovorili s recepčnou, v neprirodzene nedbalej póze s rukami vo vreckách sa opieral o pult, za ktorým sedela. Z hrdla jej unikol útržok smiechu. Sprisahanecky sa k nemu naklonila, narúžované pery sa jej sotva hýbali. Ťuk, ťuk, ťuk, odpovedali prsty patriace GK na obrazovke tabletu.

„Jiang,“ oslovila ho Lea. „Azda si nemyslíš, že by som...“

„Nie, samozrejme, že nie,“ otočil k nej ružové dlane. „Ale... aj tak.“

„Čo aj tak?“

„Aj tak, človek musí byť veľmi opatrný, veď vieš. Ako tvoji zamestnávatelia chceme pre teba len to najlepšie. Zdravú myseľ, zdravé telo. Čo ak,“ zadíval sa na chrbát ľavej ruky, akoby si až teraz uvedomil, že existuje, „čo ak si preťažená?“

„Čože?“ Lei prekvapene poskočil hlas.

„Môžem poprosiť Natalie, aby ti pomohla. Musk je veľmi veľký klient a dve hlavy sú vždy viac než jedna.“

Predstava Nataliinej samoľúbej, bioprírodnej tváre spôsobila, že Lea vyhŕkla hlasnejšie, než zamýšľala: „Ani nápad! Musk je môj klient. Ja som ho priviedla. Nikomu inému ho nedám.“

Do kancelárie sa lialo zo všetkých strán jasné slnečné svetlo. Jiangova tvár žiarila ako mesiac v splne, okrúhla a plná viditeľných pórov, niektoré z nich väčšie a tmavšie než tie ostatné. Napriek klimatizačnému zariadeniu, ktoré udržiavalo príjemne nízku teplotu, mu čelo pokrývala vrstva potu.

„Budúci týždeň ich tu už neuvidíš, sľubujem,“ úzkostne kontrolovala tón svojho hlasu. „V sobotu mám údržbu. Všetko sa vyrieši. Je to nedorozumenie, nič viac.“

„Dobre teda,“ povedal nakoniec. „Musíš mi však sľúbiť, že keby... keby niečo, dáš mi vedieť, dobre? Čokoľvek, čo by mohlo ohroziť tvoju hladinu kortizolu alebo primeranú dávku odpočinku.“

Len čo Jiang odišiel, Lea sa zvalila do ergonomického kresla. Okrem ciferníka, ktorý strážil, aby nesedela príliš dlho za počítačom, boli všetky obrazovky na jej stole vypnuté. Časomiera odklikávala presný počet sekúnd, po uplynutí ktorých automatický hlas oznámi, že je čas na strečing. Čísla na obrazovke sa nehlučne zjavovali a mizli, zelená sa striedala s čiernou, znovu a znovu. Čím dlhšie sa na ne dívala, tým nezmyselnejšie jej pripadali. Keď zodvihla zrak ponad okraj obrazovky, znova zbadala AJ a GK, ako pomalým krokom chodia okolo haly.

Napadlo jej, že by to mohla celkom rýchlo skončiť. Mohla by im povedať, koho videla a prečo tak nečakane vstúpila do vozovky. Mohla by priznať, že nechcela riskovať, že ho znovu stratí. A bola by to, do istej miery, pravda.

Ale čo potom? Čo keby ho našli? Uplynulo odvtedy už osemdesiatosem rokov. Vedela, že pamäť Ministerstva je rovnako dobrá ako nemilosrdná.

TRETIA KAPITOLA

Anja si prehodila vlnený šál cez chudé plecia a sklonila hlavu, aby sa z neho nadýchla čoraz slabšej maminej vône. Francúzska levanduľa a more, oboje v silnom, nenapodobiteľnom spojení.

Čas odmeriavali údery matkinho mechanického srdca. Buch, buch, buch. Priestor zasa presný počet krokov potrebných na to, aby prešla na opačnú stranu miestnosti a vzala si suchú stravu, ktorú jej v pravidelných intervaloch nosila doručovacia služba.

Spod polopriehľadnej, fólii podobnej pokožke obmotanej okolo hrudného koša presvitalo prakticky nezničiteľné matkino srdce. S úplnou presnosťou vedela predvídať naplnenie každej predsiene, vyprázdnenie každej komory. Každý úder presne taký istý ako ten pred ním. Sledovala, ako sa plní, zmršťuje, ako sa otvárajú a zatvárajú chlopne, v jej žilách prúdila umelá krv SmartBloodTM farby atramentu, hustá a výživná.

Buch, buch, buch. Ako kroky ozývajúce sa v útrobách veľkého prázdneho domu. Srdce jej zlyhá ako posledné. Najnovší výdobytok technológie, vydrží poriadne dlho. Prvá jej odišla pokožka. Anja bola pri tom, keď na nej začali pribúdať škvrny a čoraz viac sa scvrkávala, hnedasté mapy okupovali čoraz väčšiu plochu.

Syntetická koža DiamondSkinTM obľúbená značka, mimoriadne odolná, s neuveriteľnými schopnosťami regenerácie. Až do momentu, keď jej mame uplynula predurčená a niekoľkokrát predlžovaná životnosť a naleštené sklenené dvere kliniky sa pred nimi navždy zavreli. Preto tu s ňou Anja trčí, v tejto tmavej kutici páchnucej stuchlinou, a nevidí inú možnosť.

Keď mama zaľahla po prvý raz, nebolo to až také zlé, pretože sa mohli rozprávať. O to ľahšie sa jej predstieralo, že je všetko po starom, aj keď matkine svaly pod háčkovanou dekou pomaly atrofovali a pľúca prestávali pracovať. Čas trávili bezduchým táraním o všetkom a o ničom – o hudbe, Švédsku, Anjinom otcovi.

Občas jej hrávala na husliach, struny, chladné a kruté, sa jej bezcitne zarývali do stuhnutých prstov. Dávno necvičila a bolo to počuť, zdalo sa však, že mame zrazu chyby neprekážajú. Akoby nepočula ani falošné tóny, ani nepravidelnosť v rytme, len sa ticho usmievala, oči upreté na plafón, ruky zopäté na prepadnutom bruchu.

Zatúžila, aby jej začala znova nadávať, aby ju kritizovala za každú chybu, aby jej vravela, že je lenivá, že sa málo snaží. Aby znova počula ten prudký nádych pomedzi stisnuté zuby, dupnutie nohou, aby ju znovu plesla po hánkach, ako to zvykla robiť. A tak náročky hrala zle, nedbanlivo kĺzala slákom, kašľala na rytmus a v tichom napätí úkosom sledovala, kedy sa na matkinej tvári konečne objaví výraz podráždenia a nespokojnosti. Nedočkala sa. Matkina tvár zostávala tichá a bez výrazu. Anja zbalila husle späť do čierneho zamatového puzdra, lesklé spony nahlas sklapli, akoby niekto vystrelil.

Keď bola Anja malá, dlhonohá a dlhoruká dievčinka s akné, chodievali sa kúpať do Baltského mora. Vstávali na svitaní, keď ešte nebo spalo a vzduch vlhko voňal hmlou. Zababušené do hrubých županov, uháňali v šere na bicykloch po chodníku vinúcom sa pomedzi kríky, poznali naspamäť každý výmoľ a každú zákrutu, takže o nej vedeli skôr, než prišla. Ponuré ráno zakaždým akoby nemalo konca, akoby sa to všetko dialo vo sne. No práve vo chvíli, keď ich nohy v sandáloch začínali v studenom rannom vánku oziabať, obzor pred nimi sa rozostúpil a ono bolo tam: prevaľujúce sa, oceľovosivé, šíre more. Rýchlo zo seba zhodili župany. Nechali ich za sebou na kôpke a potkýnajúc sa o trsy pobrežnej trávy a nánosy piesku sa ponáhľali k vode. Bolo menej bolestivé, keď sa do nej pohrúžili čo najrýchlejšie, a tak sa zakaždým bez zaváhania vrhli priamo do náručia zadúšajúcemu chladu, ktorý ich obklopil zo všetkých strán, až kým im spod nôh nezmizlo piesčité dno a nezostávalo im nič iné len plávať. Matkine paže sa leskli v ružovom svetle brieždenia ako zo slonoviny, nebojácne rozrážali ľadovú vodu. Robili to každé ráno, celý život, ale potom sa presťahovali do New Yorku a už nemali kde plávať.

V deň, keď mama vyriekla svoje posledné slová, sa rozprávali o tej malej pláži. O drsnom piesku, ktorý im zakaždým doráňal nohy, oceľovosivých vlnách, ktoré na horizonte splývali s oblohou. Ako ich zakaždým ten ostrý, páliaci chlad prekvapil a ohromil. Mama sa spýtala, či im ich sused, pán Andersson, polieva záhradu, ako sľúbil, a čaká na deň, kedy sa do svojho malého bieleho domu na pobreží znovu vrátia. Anja jej musela pripomenúť, že pán Andersson je dávno po smrti, najmenej päťdesiat rokov, pominul sa dávno predtým, než do Švédska dorazila možnosť predĺžiť si život. Čoraz viac to aj tam brali ako samozrejmosť, no v porovnaní s Amerikou boli stále poriadne pozadu.

Stalo sa to uprostred spomínania, keď mame jednoducho odišiel hlas. Svaly bezmocne zovreté okolo beztvarých zvukov, až kým jej hlasivky celkom nevypovedali službu. Anja zarazene pokračovala v rozhovore a hovorila aj za mamu, dopĺňala to, čo by s najväčšou pravdepodobnosťou povedala sama. Pomáhalo, že mamine oči boli aj teraz čulé a so záujmom sa na ňu dívali. No postupne tiež pohasli. Pokožka jej zbledla, čoraz viac sa z nej vytrácala farba a menila sa na polopriehľadnú fóliu. Udržiavať jednostranný rozhovor bolo čoraz ťažšie.

Anja ticho sedela na drevenej stoličke pri matkinej posteli a načúvala úderom jej mechanického srdca.

Vravela si, že mama sa dávno pominula, že život v nej vyhasol ako plameň v miestnosti bez jedinej molekuly vzduchu. Presviedčala seba samu, že jej mama dávno odišla, že telo, ktoré tu pred ňou leží, je iba prázdna schránka, čosi, čo sa iba tvári ako jej mama. Čosi ako väzenie.

Občas sa jej zazdalo, že sa mamine priesvitné viečka pohli, a vtedy zneistela. A potom, bolo tu to neúnavné buch, buch, buch, tlkot mechanického srdca ani na chvíľu neustával, budil ju zo spánku a prenasledoval v snoch. Nijako sa nemohla zbaviť predstavy, že jej mama je stále tam. Uväznená v tme, slepá a nemá.

Ako dlho to už trvá? Netušila. Dni sa zlievali jeden do druhého a mizli v nenávratne.

Prv než zbeleli a zatiahli sa, mamine oči mávali farbu mora. Priezračné, chladné a sivé, mali farbu ľadu na zamrznutom jazere. Kedykoľvek sa zadívala do zrkadla, hľadeli na ňu práve ony, oči jej matky. Jej oči, jej orlí nos, jej bledé, ružové pery.

Len sa tam pozrieme, veď čo sa nám môže stať? Presne to mama povedala, keď sa po príchode do New Yorku zastavili na klinike. Podstúpili základné testy. A tie ukázali, že obe majú skvelú genetickú výbavu, takú skvelú, že mali nárok na viaceré druhy dotovanej liečby. Prešli to smiechom. Preto sem predsa neprišli, to nie. Priviedla ich sem hudba. Prišli, aby matka spievala, aby Anja hrala na husliach.

Predstava večného života sa v nej od tej chvíle zahniezdila ako nevyliečiteľná choroba. Netrvalo dlho a mama sa celkom prispôsobila americkému štýlu života. Prestala jesť mäso, dokonca aj ryby, oblé krivky jej tela vystriedala fitkom vytvarovaná štíhlosť. Prestala behávať, lebo to nerobilo dobre jej kolenám. Postupne čoraz menej spievala, pretože jej povedali o jej srdci, že je to najslabší článok v inak dokonalom genetickom vybavení. Nehovoriac o nadmernej produkcii kortizolu, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou kariéry každého hudobníka. Riziko povolania, tak sa tomu hovorí.

Mama sa stala doslova posadnutou rôznymi vylepšeniami a nakoniec náhradami. Najprv to bola koža, nové štepy každých pätnásť mesiacov, potom krv, vylepšená mikroskopickými inteligentnými telieskami, nanobotmi, ktoré čistili a napravovali a regenerovali. V deň, keď jej srdce nahradila vysokovýkonná syntetická pumpa, Anja cvičila na husliach, až ju pálili opuchnuté brušká prstov. Keď mamu navštívila na klinike, nemo jej kládla otázku, kedy a ako sa to všetko skončí, no odpoveď na jej tvári hľadala márne.

Teraz ju už, samozrejme, poznala. Toto bol ten koniec. Ony dve v prázdnej vlhkej izbe, bez prostriedkov, zopár hudobných nástrojov ako ich jediný majetok. Liečba bola, ako inak, dotovaná len čiastočne, s približujúcim sa predpokladaným koncom maminej životnosti čoraz drahšia a drahšia, až kým o všetko neprišli. Až im nezostalo nič iné, len čakať.

Zazvonil jej tablet, no Anja ho ignorovala, postavila sa a podišla k oknu. Pohladila hladké, lakované drevo a zatlačila. Nepohlo sa, zatlačila teda znovu a silnejšie, šál jej pri tom skĺzol z pliec a skončil na dlážke. Zaprášené pánty zavŕzgali a okno sa konečne pohlo.

Pach mesta tam vonku bol ostrý a kyslý. Udrel ju do nosa ako morská voda, až jej vyhŕkli slzy. Ulice boli bez života, rovnako ako väčšina okien. Ktovie, koľkí za nimi sú na tom rovnako, koľkí tam umierajú a nemôžu zomrieť? Jej mama má aspoň ju.

Naliehavý bzukot tabletu sa strácal za oknom, mizol v prázdnych uliciach.

Anja odstúpila od okna a strčila si ruku do vrecka. V prstoch zovrela kartičku, ktorú nosila so sebou už poriadne dlho, vlastne odvtedy, čo mama naposledy zaľahla. Bruškom palca pohládzala krivky vyrazených čísel, ktoré poznala naspamäť, telefónne číslo vytlačené pod dvoma slovami napísanými veľkými písmenami: Klub samovrahov.

ŠTVRTÁ KAPITOLA

Aj teraz, ako vo väčšine prípadov, išlo najmä o sústredenie. A tak sa sústredila, vytesnila z mysle roztúlané myšlienky, rozhodla sa, že sa uvoľní a bude poriadne dýchať. Pohľad zamerala na krivku Toddových pliec, ktorá sa dvíhala a klesala, strácala sa a znovu približovala s každým pohybom jeho hlavy. Sústredila sa na vlhké teplo jeho pevných bokov, ktoré cítila na lýtkach. Na dotyk jeho líc pokrytých drsným strniskom na vnútornej strane stehien. Prsty, ktorými sa zľahka dotýkala Toddovej hlavy, mu zaborila do vlasov. Zrýchlil, no Lea nečakane zovrela stehná a posadila sa.

„Čo je?“ spýtal sa, ružové pery sa mu zaleskli odrazeným svetlom.

Lea skĺzla z postele.

Ako prvú skontrolovala obývačku. Všetko bolo na mieste. Ozdobné vankúše úhľadne zoradené na pohovke z polovice minulého storočia, kašmírová prikrývka bez jediného záhybu na sivom poťahu so vzorom rybacej kosti. Biele police na stenách mali vo svetle brieždenia oranžový nádych. Papierové lampióny dômyselne rozmiestnené po miestnosti pulzovali matným svetlom ružovkastej farby, odtieň zvolený s jasným úmyslom vniesť do miestnosti viac energie a povzbudenia. Nažehlené ľanové závesy viseli bez pohnutia, nábytok nemo plnil svoju funkciu a paletou tlmených neutrálnych farieb nenápadne aj priestor. Na bosých nohách cítila chladný dotyk mramorových dlaždíc.

Dva razy prešla celý byt, skontrolovala kuchyňu, kúpeľňu aj izbu pre hostí.

Keď sa vrátila do postele, Todd sa na ňu úkosom zadíval.

„Zdalo sa mi, že niečo počujem,“ ospravedlňujúco vysvetľovala.

Todd sa oprel o lakeť a znepokojene sa zamračil. „Musíš s tým prestať. Tá tvoja paranoja – nerobí ti to dobre.“

„Čo to nechápeš? Uvedomuješ si, že tam naozaj boli? V mojej kancelárii? Kládli otázky, rozprávali sa s recepčnou. A...“ zarazila sa.

Videla som ho. Svojho otca. Slová sa jej zasekli v hrdle. Todd vedel o jej rodine všetko, samozrejme, že vedel, preňho to však bol iba príbeh, tragická kapitola Leinej minulosti, ktorá dávno pominula. Pokiaľ išlo oňho, bolo to čosi, čo dávno prekonala.

Toddove teplé dlane spočinuli na spodnom okraji Leinho chrbta. Palce jemne zaboril do pevných svalov a pomaly ich masíroval, stúpajúc popri chrbtici až ku krku. Na hrdle zacítila jeho štíhle mocné prsty, pohyb palcov, ktorými jej masíroval svaly na zátylku. Zmeravela.

„Čo je?“ spozornel.

Odtiahla jeho prsty a naklonila sa dopredu, aby na ňu nedočiahol.

„Čo mám urobiť? Ako ich mám presvedčiť?“

„Vravím, že ich nepotrebuješ o ničom presviedčať,“ odpovedal. „Je to čisté bláznovstvo; skôr či neskôr pochopia, že došlo k omylu. Ministerstvo to vyrieši. Nemá zmysel, aby si sa preto trápila. Zbytočne ti ubúda číslo.“

Vstala z postele a otočila sa tvárou k veľkému bielizníku so zrkadlom. Dokonca ani teraz, keď bola nahá, by jej nikto nehádal viac než päťdesiat. Niežeby to bolo čosi nezvyčajné, väčšina životaschopných okolo stovky vyzerala na nerozoznanie od tých, ktorí boli o pol storočia mladší. Čo sa skutočne rátalo, bolo to, ako človek vyzerá na prahu svojej druhej storočnice. Pri pohľade na elegantnú krivku svojho chrbta, dokonale vytvarovanú medzeru medzi stehnami a mäkké zaoblenie bokov nemohla uveriť, že práve ona sa ocitla na Zozname.

„Ak sa neprestaneš znepokojovať, všetko bude omnoho horšie,“ pokračoval Todd. „Zdravá myseľ, zdravé telo. Nemôžeš ich jednoducho ignorovať?“

„Spôsobili, že sme stratili klienta. Musk bol veľká ryba. Kariérne ma to posunie o mnoho rokov dozadu,“ vysvetľovala.

„Nestratili,“ opravil ju Todd. „Len pozastavili rokovania. Prečo hneď čakáš to najhoršie? Možno keby si...“

„Keby som čo?“

Todd odvrátil zrak. Dlaňou pozorne uhladil záhyb na posteľnej plachte.

Kľakla si vedľa neho a pohladila ho po stehnách. Pod mäkkou kožou pokrytou bledými chĺpkami ako povrch neznámej planéty cítila pevnosť a silu, ktoré ju vždy fascinovali. Jedného dňa z toho nič nezostane, pomyslela si smutne. Syntetická krv SmartBloodTM, umelá pokožka DiamondSkinTM a svalové implantáty ToughMuscTM, až na veky vekov. Vypudila z mysle spomienku na otcovu tvár s tmavými pigmentovými škvrnami, rozrytú vráskami.

Todd jej zakryl dlaňami obe ruky. „Viem, že sa to všetko dá nakoniec do poriadku. Si tá najlepšia, najoddanejšia životaschopná, akú poznám, len to som chcel.“

„Ale čo ak nie. Čo ak...“

„Zájdem na Ministerstvo osobne a všetko im poviem. Poviem im, že si prvá životaschopná, ktorá prestala behávať dávno predtým, než vydali súbor opatrení týkajúcich sa prevencie nadmernej záťaže. Poviem im, ako si delíš Nutripaky na polhodinové dávky, aby si si zabezpečila optimálny a pravidelný prísun výživných látok. Aj to, že každý večer dve hodiny medituješ a že si ani raz nevynechala ranný strečing a že...“

„Dobre, dobre, pochopila som.“

Usmiala sa, no vnútri cítila napätie. Mal na tvári výraz, ktorý ho dokonale vystihoval. A zároveň vyjadroval, prečo po takmer osemročnom zasnúbení dosiaľ nemali záväzný termín svadby. Todd a jeho špičková genetická výbava. Todd a jeho naivná, neochvejná viera v to, že Ministerstvo postupuje spravodlivo a rozumne. Todd, jeho rodina s kontaktmi v HealthFin a zverenecký fond, vďaka ktorému mohol venovať všetok čas dôkladnej starostlivosti o seba samého. Todd, ktorý v živote nestretol nikoho, kto nemal šancu dožiť sa stovky, teda nikoho, kto mal v papieroch označenie sub-100. Todd, ktorý sa pohyboval výhradne v spoločnosti genetických vyvolencov.

Nebola s ním azda práve preto? Nenosila ho so sebou ako náplasť, ako štít, ktorý ju mal ochrániť pred pošramotenou minulosťou? Nebol práve on korunou jej úspechu? Posledným kúskom mozaiky obrazu jej života, ako si ho kedysi vysnívala, života, ktorý si pre ňu priala Uju? Ich potomkovia budú bez najmenších pochybností tiež životaschopní a všetko nasvedčovalo tomu, že by mohli byť tiež prví, ktorým sa podarí prelomiť všetky terajšie obmedzenia a dosiahnuť nesmrteľnosť. Vďaka Toddovým a Leiným génom na to budú mať všetky šance.

Lea prudko vstala. „Poď so mnou,“ vyzvala ho.

Vzala ho za ruku a zaviedla do najmenšej miestnosti svojho bytu. Pôvodne to mal byť zabudovaný šatník. Dnes bola táto miestnôstka až po strop plná obrazov. Veľké zrkadlo, ktoré zakrývalo jednu zo stien, bolo pofŕkané farebnými škvrnami.

Todd sem nikdy sám nechodil. K jej čudnému koníčku sa vždy staval s roztomilým rešpektom. Aj teraz sa díval na plátna so zdvorilými rozpakmi, na čele vráska, akoby sa usiloval vyriešiť nejaký zamotaný matematický problém.

„Čo povieš?“ Otočila ho tak, aby videl na maliarsky stojan, ktorý stál pohodlne rozložený uprostred miestnosti. „Mesto,“ povedala ukazujúc na pravidelnú mriežku ulíc, mrakodrapy a zamračenú oblohu.

„Chápem,“ Todd pomaly prikývol. Videla mu na očiach, že klame. Napriek tomu zložila plátno zo stojana a podala mu ho.

„Na, vezmi si ho. Chcem, aby si ho mal.“

„To nemôžem,“ namietal Todd. No keď ďalej držala obraz a nehýbala sa, opatrne ho chytil končekmi prstov, aby sa ani náhodou nedotkol pomaľovanej plochy. „Je prekrásny,“ povedal rozhodne. „Ďakujem.“

Pobozkala ho tak, ako ho bozkávala zakaždým, s pootvorenými perami, akoby sa nimi chystala uchopiť slamku, jazyk nesmelo vyčkávajúci za okrajom predných zubov. Pohladila ho po mocnom, svalnatom krku a v duchu si pripomenula, že práve toto je ono, toto je úspech. Zdravá myseľ, zdravé telo.

Robili to na dlážke, na zadku cítila studený mramor, okolo nich plátna a obrazy, vo vzduchu vôňa farieb. Vonku za oknom viseli na nebi olovené mraky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klub samovrahov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.