Kdo šije u Podolské?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Kdo šije u Podolské? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lucie

Hlavinková

Praha 2019

© Lucie Hlavinková, 2019

Cover photography © sub job, Claudia Paulussen, Picsfive,

Igor Sokolov (breeze), Pixel-Shot, donatas 1205, valkoinen, Seregam, Jullius, Essi / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-267-1646-4

ISBN e-knihy 978-80-267-1685-3 (1. zveřejnění, 2019)

Knihu věnuji své babičce, Hanně Winklerové, od které jsem se poprvé dozvěděla o salonu Hany Podolské a o snaze Marty Gottwaldové vyrovnat se eleganci Hany Benešové.

Milena jednoho dne prostě zmizela.

Květa stála v jejím pronajatém pokojíku a cítila, jak jí po páteři šplhá chlad. Když se dostal až na šíji, napřimoval tu malé chloupky. Pak zamířil do hrdla a stáhl ho. Květa zamrkala a snažila se tenhle chlad setřást, aby se jí nedostal do očí a nezamlžil jí zrak zbytečnými slzami. To si nemůže dovolit, protože se v téhle mrňavé díře musí pečlivě rozhlédnout a všechno prohledat. Talentovaná, krásná Milena, její nejlepší kamarádka, nepřišla do práce už celý týden a nikdo v salonu nic neví. Lidé přece nemůžou zmizet jen tak, beze stopy, proboha! Nebo snad můžou?

Jistěže můžou. Taková je teď doba…

Bytné donesla balíček kávy, která se dala jen těžko sehnat, aby ji vůbec pustila dovnitř. Stará žena s protivným obličejem jí neodpověděla ani na jednu otázku týkající se Mileny a v očích měla strach. Nahlížela do chodby a po schodišti dolů, zkoumavě sjela po Květě očima, za nimiž se odehrávala bitva mezi opatrností a chamtivostí. Chamtivost zvítězila, hrábla po balíčku kávy a neochotně jí podala klíč.

„Nezvoňte už na mě. Hoďte ho do schránky. Vy jste ta kamarádka, že…“ Té rajdy, četla Květa jasně nevyřčený konec věty v očích bytné.

Ano, Milena tak mohla působit, zejména na pokrytecké a závistivé staré panny. Skříň má nabitou těmi nejkrásnějšími šaty s perfektním vypracováním a z dobrých látek, což je v příkrém rozporu s ubohostí jejího pronájmu. Jenomže tyhle šaty jí nekoupili žádní movití ctitelé, ušila si je sama, protože byla jednou z nejlepších švadlen salonu Podolská. Tedy bývalého salonu Podolská.

A Milena byla svobodná duše, nespoutaná, prostořeká a drzá. Například se nikdy netajila tím, že chce mít vlastní módní salon. Jenomže jak by mohla mít vlastní salon v době, kdy všechno patří všem?

Proto se Květa bála.

A bylo jí stydno, že své kolegyni a kamarádce takhle nahlíží do soukromí, prohledává zásuvky a skříň v marné snaze objevit nějaký vzkaz nebo znamení, ale musí přece zjistit, co se s Milenou stalo!

V pronajatém pokojíku zůstaly všechny její věci, jak se zdá. Květa si nemohla být jistá, Milena nebyla zrovna pořádná, pár šatů bylo přehozených přes židli, na zemi leželo nějaké prádlo… Jako by se měla každou chvíli vrátit.

Květu rozbolely nohy, ale neodvážila se posadit. Ani nebylo kam, kamrlík byl maličký a plný věcí. Teď zírala na Mileniny punčochy namočené v umyvadle a přemýšlela. Dívka zmizela. Proč? Kdyby zmizela z vlastní vůle a podařilo se jí utéct za hranice do světa, kde si mohou lidé otevřít vlastní módní salony, tyhle nové punčochy by tu nechala? Možná ano, aby svedla případné pátrače ze stopy…

Ale co když nezmizela z vlastní vůle? Co když je zavřená ve vězení nebo v některém z pracovních táborů, protože ji někdo udal? Lidé jsou dnes zavření z těch nejmalichernějších příčin a Milena říkala, co si myslí, kdekoli a komukoli.

Anebo… Co když ji někdo… Květa polkla. Odstranil. Vykládala hrozně drzé vtipy o soudružce Gottwaldové, ale to snad přece…

Možná za jejím zmizením není nic politického, Milena měla hodně ctitelů. Kdoví, co jsou zač, byli to páskové, nevázaní mládenci. Říkalo se o nich, že jsou to rváči a kriminální živly… Co když jí některý z nich něco udělal?

Květa uviděla na polštáři řasu. Malá černá čárka na bílém povlaku. Jako vykřičník. Pohnula s látkou a řasa se zkroutila, Milena je měla krásné, pěkně zatočené, takže teď už řasa nevypadala jako vykřičník, ale spíš jako otazník. Kde jsi, Mileno? Kam jsi zmizela? Co se s tebou stalo? Uvidím tě ještě někdy? Jak to mám tady bez tebe vydržet?

Teď už Květa slzy neudržela.

Milena jednoho dne prostě zmizela.

O několik let dříve

Červen 1947

„Všechno bude přece jenom jako dřív,“ pomyslela si Květa. „Jako před válkou…“ Pokrčila nos a upravila si brýle. Hedvábný žoržet jí protékal mezi prsty úplně stejně jako předtím, špatně se stříhal a vzpíral se stehování. Velká módní přehlídka v Mariánských Lázních se kvapem blížila a práce bylo až nad hlavu.

Snad se dostaví stejná atmosféra jako tenkrát před válkou? Bohaté dámy, ovívající se osobními pozvánkami, poposedávající na čalouněných židlích a nedbale přehazující kraj šatů z drahé látky přes nohu, elegantní parfémy, šampaňské…

Až na to, že tenhle hedvábný žoržet sehnala paní Podolská kdovíkde, protože na nákup textilního zboží stále platí oděvní lístky. A i ty nejbohatší dámy mají leda tak čerstvě podražené staré boty, protože nové v obchodech prostě nejsou.

Ale co bychom chtěli? Vždyť je sotva dva roky po válce! Všechno se teprve vrací do starých kolejí. Květa ale nepochybovala o tom, že to tak bude. Po přehlídce se k nim do salonu nahrnou zákaznice, vyhladovělé po novinkách a odhodlané zapomenout na válečné strádání. A tyto touhy přetvoří jejich salon do podoby překrásných šatů, kostýmů či plášťů, do kterých se ženy obléknou a vyrazí do ulic, aby hlásaly: „Nová doba je tu! Zapomeňte na vše zastaralé, okoukané, nemoderní! Válka je pryč, směřujeme k lepším zítřkům…“

Květa vzdychla a ukousla zbytek nitě. Byl to zvyk, nad kterým paní Podolská vždy zdvíhala obočí. Konec nitě mají její švadleny ustřihnout nůžtičkami, a ne ukousnout jako veverky! Takové praktiky se přece nehodí do jednoho z nejluxusnějších módních salonů v Praze! A možná že teď už je jejich prvenství nezpochybnitelné – salon paní Roubíčkové zanikl, poté co jeho majitelka zmizela v plynové komoře, Rosenbaum emigroval…

Ale co je takové ukousávání niti proti tomu, jaký slovník má ta nová švadlena! Taková holka jedna! Hubatá, drzá, s chraptivým hlasem skoro jako kluk. Jmenuje se Milena a je hubená. I když hubené jsou teď ty holky všechny, protože za války, kdy se měly proměnit z děvčátek v ženy, byly o vodové polévce a chleba si mazaly margarínem. Za války, pravda, nikdo nepřibíral. Květa se zamračila, když jí pohled zabloudil k jejímu pracovnímu stolu. Milena dostala ke zpracování ten šifon se sametovými květy! Nejdražší a nejvzácnější látku ze všech, co tu teď mají… Paní šéfová v ní musela mít plnou důvěru, když jí něco takového svěřila, protože metr téhle látky je bratru za půlku švadlenčina měsíčního platu.

„To je bašta,“ zavrčela Milena naštvaně a sehnula se pod stůl, kam jí sjel nastehovaný pravý rukáv. Drahá látka se chovala jako živé stříbro, klouzala a vzpírala se jakémukoli zpracování. Na těle ovšem vytvoří žádoucí efekt pohybu, něžně obalí kůži dámy a rafinovanými průsvity ji vystaví světu na odiv. Za něco takového je potřeba si připlatit, samozřejmě…

„To je bašta,“ zopakovala Milena ironicky. „S tímhlectím se mazat! Ten rukáv vůbec nejde přiheftnout.“

Květa přemýšlela, jestli má vůbec něco odpovědět. Milenin způsob mluvy, oblékání, účes i chování, tohle všechno ji nutilo cítit se beznadějně stará, i když o tolik starší ve skutečnosti vůbec nebyla. Jenomže před válkou byla tahle žába ještě děcko, nepamatuje si osvětlené ulice, zářivé neony, dancingy plné elegantně oblečených mužů a žen, plno zábavy, svobodu… Všechno se vrací, samozřejmě, ale pomalu, hodně pomalu. Milenino dospívání ubíhalo ve znamení přešívaných šatů, dřeváků, potravinových lístků a nočního zatemňování. Asi proto Květě připadala mladší asi tak o sto let, napůl dítě, a přitom cynická a hrubá.

Jenomže paní Podolská na ni držela, protože holka měla talent. Byla lepší než Květa, která sice byla precizní, pečlivá a spolehlivá, jenomže nikdy nevymyslela, že takto umístěný sámek nebo záševek by vytvořil zákaznici lepší postavu a elegantnější vzhled.

Zase je někdo lepší než Květa… Květa je dobrá, výborná, jistě, jinak by tu práci nedostala. Ale není vynikající.

Je docela hezká, lépe řečeno není ošklivá. Ale není ani krásná. To tedy zdaleka ne. Má brýle, ne úplně rovné zuby, velmi neurčitou barvu vlasů a nepříliš čistou pleť.

Milena je krásná a má navíc přesně to, co Květě chybí. Jiskru, sebedůvěru, vtip… Bývá obklopená houfem mládenců, klátivých pásků, kterým kolem hlavy v létě létají vosy, protože si vlasy tuží cukrovou vodou nebo pivem, aby získali kýžený vzhled. Každý večer jich na ni několik čekává před salonem, doprovázejí ji domů a lichotí jí. Bodejť by ne. Milena umí ušít ta jejich směšná károvaná saka tak, že kostky lícují na milimetr přesně, a ještě to zvládne s naprostým minimem látky, která je tak těžko k dostání. Ona sama si z nich utahuje, blahosklonně přijímá komplimenty a cigarety, ale důsledně žádnému z nich nedává přednost.

Květa vzdychla. Záviděla jí.

Jsou přece mnohem škaredější ženy než ona, ne? Tak proč pořád zůstává na ocet? Za chvíli z ní bude stará panna! Proč? Protože míří moc vysoko. Zamilovala se už před válkou do syna paní Podolské, do Viktora. To ovšem nebyla sama. Na tuhle partii měly políčeno snad všechny jejich svobodné zákaznice i jejich matinky. A není divu, bratři Podolští byli hezcí, šarmantní a bohatí sportovci, vždy veselí, společenští, obklopení bandou přátel i nejrůznějších vyžírků, se kterými by si ovšem případná manželka už nějak poradila.

Květa zase vzdychla, pokolikáté už dnes? Viktor byl už před válkou zaměstnaný v salonu, takže ho vídávala každý den. Kvůli němu utrácela nehorázné peníze za kadeřnici, za růž na rty, za střevíčky. Alespoň za šaty nemusela, ty si šila sama. Snažila se chodit bez těch pitomých brýlí, které jí dodávaly vizáž ošklivé knihovnice, aby si jí konečně všiml. Jenomže si jí všimla jen paní Podolská, protože vrážela do pracovních stolů ostatních švadlen a shazovala špendlíky a nitě, takže si musela brýle zase honem rychle nasadit.

A Viktor, krásný Viktor, zlatý hoch se šibalským úsměvem se oženil s kreslířkou Věrou! Drobnou blondýnkou, která doslova jen pár metrů od Květy rychlými črtami kladla na papír představy zákaznic a svoje vlastní.

Paní Podolské se nejdřív takové spojení příliš nelíbilo, ale nyní si Věru oblíbila a je jí vděčná za jedinou vnučku Zuzanku. Kdo ví, jestli se dočká dalších vnoučat? Viktor a Věra bývají buď dlouhé hodiny v salonu, nebo neméně dlouhé hodiny na golfovém hřišti v Klánovicích. A druhý syn Miloš?

„Na koho se obrátíme kvůli těm límcům z lišky na podzimní pláště?“ otevřela dveře paní šéfová a oslovila dílenského mistra. Květa neslyšela, co Kadlec odpověděl, ale píchlo ji u srdce, když slyšela smutek v hlase paní Podolské. „Vzpomínáte, jaké krásné kožešiny míval Miloš? Ach bože, už je to jedenáct let…“

Ano, starší syn zemřel po hrozné nemoci, slepý a ochrnutý, teprve šestadvacetiletý, krátce po své svatbě, před jedenácti lety. Květa se tenkrát bála, že zavřou, protože paní Podolská po jeho smrti na dlouhou dobu salon opustila a mezi zaměstnanci se dokonce šuškalo, že si chce sáhnout na život.

Teď paní šéfová prošla rychle mezi všemi stoly, u každého se zastavila, zkontrolovala šití, prohodila pár vět. Je přísná a nesmlouvavá, co se týká bezchybné práce, ale její povaha je přátelská a k zaměstnancům je skutečně milá.

Květa se narovnala, když si všimla, jak se paní Podolská mírně nahrbila, jakmile vyslovila Milošovo jméno. Musela si také promnout oči pod brýlemi, když viděla, že paní šéfové se nějak podezřele zaleskly. Starší z bratrů Podolských se jí také líbil, možná byl i dokonce hezčí než Viktor, jenomže Miloš byl příliš jemný a hodný. Viktor měl a má v sobě něco… Něco rebelského, dokonce temného, štipec čehosi, o co se marně snaží ti směšní kluci, kteří se dvoří Mileně. Něco, z čeho se Květě doposud podlamovala kolena pokaždé, když ho viděla v salonu, jak rychlými, netrpělivými pohyby vytáčí číslo na telefonu a energicky vyřizuje všemožné objednávky, jak luskne prsty, když je někdo příliš pomalý. Tedy pomalý ve Viktorových očích. Je netrpělivý a náročný. Ví, co chce. Býval to zlatý hoch, teď je z něj muž, manžel a otec. Pro Květu je dostupný asi tak jako Mount Everest.

Paní šéfová je už skoro u jejího stolu! Květa si rychle poposunula brýle a začala vytahovat stehovku.

„Pěkné!“ usmála se paní Podolská. „Jak dlouho ještě odhadujete?“

„Tak deset hodin, myslím,“ špitla Květa. „Potom začnu s tou podšívkou u modrého pláště.“

„Výborně, výborně. A co vy, Milenko?“ obrátila se ke Květině sousedce a znalecky obracela díly přepychové látky v ruce. „František si s tím stříháním dal obrovskou práci. Ty květy jsou velké, navyšuje to spotřebu látky, aby pěkně lícovaly… Je s tím potíž. Ale bude to překrásné, jeden z hlavních modelů. Proto ho máte na starosti vy, Milenko.“

Milena potěšeně poděkovala svým hrubým hlasem, vyptala se ještě na nějaké detaily a Květa vzdychla. Závidí Mileně, ale zároveň je prostě nemožné ji nemít ráda, i když by to do sebe nikdy neřekla. Nejdřív k ní byla nedůvěřivá, ale rychle roztála pod přívalem Mileniny veselé povahy a upřímnosti. Je krásná, ale jako by to o sobě nevěděla. Mluví, jak jí zobák narostl, neohlíží se na ničí jemnocit a především…

Milena je svobodná. Nikým a ničím se nenechá spoutat.

Červen 1948

Všechno mělo být jako dřív?

Nic není jako dřív…

Květa vsunula ruce do kapes pracovního pláště. Těžko uvěřit, že uplynul pouhý rok od té doby, kdy Milena ušila ty šifonové šaty se sametovými květy. Ihned po přehlídce si je zamluvila paní Kožíková, vysoká dáma původem z Ruska, kterou po dvaceti letech života v Praze po boku českého manžela prozrazoval jen nepatrný náznak přízvuku. Nikdy si je nevyzvedla.

Taková věc se dřív v žádném případě nestávala! Nevyzvednout si šaty? Paní Kožíková byla jejich zákaznice, z modelu byla nadšená, zaplatila zálohu, plánovala, kam v nich půjde… Když byly šaty upravené přesně na její míru, telefon nikdo nezvedal, poslíček se ode dveří jejich bytu vrátil s nepořízenou, na všechny dotazy lidé, kteří paní Kožíkovou znali, jen kroutili hlavou, mlčeli a spěšně zavírali dveře.

Paní Kožíková zmizela a pan Kožík byl prý o několik týdnů později nalezen v nějaké malé nemocnici na Moravě, v bezvědomí. Nikdo neví, jak se tam dostal.

Prý se takhle ztratilo více lidí původem z Ruska, a začali mizet hned po válce, jenomže se o tom nemluvilo.

Začala asi doba, kdy lidé mizí.

Nikdo nic nevěděl.

Nebo možná někdo něco věděl, protože už od začátku podzimu bylo téměř nemožné sehnat dražší látky. Obvyklí dodavatelé salonu Podolská se vymlouvali, nechtěli prodávat a z jejich hlasů byla cítit jakási nejistota a napětí. A ještě jedna věc – Květa každé ráno chodila do práce kolem výlohy zlatnictví, kde nenápadně obhlížela vystavené snubní prsteny se smutným přesvědčením, že jí nikdy žádný patřit nebude. Ale už od září byl obchod téměř prázdný, ve výloze zůstaly jen sametové tácky a prodané byly i ty nejošklivější šperky. Vypukla snad zvláštní zlatá horečka?

Ti, kteří něco tušili, vykoupili zlato a nakřečkovali zásoby zboží v předtuše zlé změny, ale Květa, její okolí a také nikdo ze salonu neměli ani ponětí.

Květa musela otevřít okno, aby se trochu pohnul vzduch. Takové horko.

To v únoru pořádně mrzlo…

A všechno se změnilo.

Úplně všechno.

Když jsme si v dílně pověsili

Gottwaldův obraz nad svůj stůl,

Jako by utajené síly,

Věřte si nebo nevěřte,

Se v každém náhle probudily.

Otto Ježek

„Proč nejste za kasou?“

„Musím si odskočit,“ špitla paní Podolská. „Boženka mě na chvíli nahradí.“

„Už zase? Ale ať to netrvá,“ křiknul hrubě Procházka. „Jak koroptev, viď…,“ zahuhlal si sám pro sebe. Bývalý příručí je teď pravým vládcem salonu Podolská, ne jako ustanovený národní správce Kadlec, který je příliš měkký a shovívavý. Procházka jakožto oddaný straník totiž zastupuje lid, který podnik převzal do svého vlastnictví. A lidu by se určitě nelíbilo, že stará majitelka, buržoustka a kdovíjaká reakcionářka furt courá na hajzl. Ta bába může být ráda, že jí lid vůbec dovolil, aby tady pracovala jako prodavačka. Tedy lid jí to dovolil v osobě soudružky prezidentové, Marty Gottwaldové, která je nyní jejich nejlepší zákaznicí. Dá rozum, že soudružka Gottwaldová nyní reprezentuje stát, takže musí chodit náležitě oblečená, aby bylo vidět, že hospodářství vzkvétá a zakrátko si takové šaty budou moci dovolit všechny pracující ženy.

Procházka se rozhlédl kolem sebe. Navenek bylo všechno při starém, u šicích strojů se hrbily stejné ženské, střihači stříhali, kresličky kreslily… Zákaznicím byla brána míra, vybíraly se látky ze vzorníků… Ale celý ten provoz nebude přinášet zisk jenom té bábě a jejímu synáčkovi, ale celé nové lidově-demokratické republice, všemu lidu, který tady Procházka tak hrdinně zastupuje.

Pravda, o zisku se moc mluvit nedá. Spíš naopak. Ale to jsou všechno jenom mouchy, to se poddá. Nikdo nemůže čekat zázraky, když hned po Vítězném únoru zůstala Věra Podolská v Anglii, kde zrovna pracovně pobývala, a její manžel Viktor utekl do Vídně, aby vyřídil všechny potřebné dokumenty a odjel za ní. No a Viktor měl na starosti export salonu a znal se osobně se všemi dodavateli i odběrateli, protože to byla všechno jedna sebranka kapitalistických vydřiduchů, co spolu dělali tyhlety kšefty a vydělávali prachy.

On, Procházka, se ještě nezná se všemi novými soudruhy, kteří teď stanuli v čele všemožných podniků. Všichni se musí teprve zapracovat, to je jasné. Copak je možné stát se ze dne na den finančním ředitelem?

Téhle myšlenky se Procházka lekl. Strana říká, že její kádři se mohou stát ze dne na den řediteli, takže o tom nelze pochybovat. Však ono se to všechno usadí… Stará klientela se někam vytratila, ale pomalu se tvoří nová – manželky oněch nově dosazených soudruhů ředitelů, manželky vysokých funkcionářů… Ty také chtějí vypadat krásně, nosit nádherné šaty na míru… Jenomže ony ty šaty nosí ve jménu všeho pracujícího lidu, aby bylo jasno!

Paní Podolská vyšla z kabinky, sáhla po ručníku a koutkem oka zahlédla na zemi pod umyvadlem něco třpytivého. Přetržený řetízek! Některé z dívek tady musel spadnout na zem, ani si ho nevšimla. Shýbla se, aby jej zvedla, a píchlo ji u srdce. Byl to medailonek, takový, který dávají matky dcerám, když odcházejí z domu, aby je ochraňoval.

A co mohou dát pro ochranu babičky vnučkám? Ona sama dala Zuzance na nádraží řetízek s andělíčkem, když se s ní loučila před odjezdem za maminkou do Anglie. Jak kouzelně tenkrát na jaře holčička vypadala! Na rukou maličké bílé rukavičky, v roztomilém kufříku jen pár šatiček, aby to vypadalo, že jede na krátký výlet, že se za chvíli zase vrátí… Modistka jí zhotovila půvabný červený klobouček, takže připomínala Červenou karkulku. Jenomže tahle Karkulka se vydávala na opačnou cestu, od babičky k mamince, daleko od zlých vlků, kteří tady babičce ukradli všechno, na čem jí záleželo.

Paní Podolská položila řetízek na umyvadlo, protože si honem musela utřít oči. Bože, vždyť ta zabalená mýdla na poličce jsou ještě z ledna, z doby, kdy jí celý tenhle salon patřil, měla svou rodinu pohromadě a všechno bylo normální! Teď není normálního vůbec nic… Nebo copak je možné člověku sebrat něco, co sám založil, vypiplal usilovnou prací, s láskou a nadšením? Čemu dal svoje jméno?

A její rodina? Snacha zůstala v Anglii, po Únoru se rozhodla, že se zpátky nevrátí. Na jaře se Viktorovi podařilo dostat Zuzanku za maminkou, ilegálně a na poslední chvíli. Malá samozřejmě netušila, že vidí babičku naposledy, všechno muselo proběhnout v utajení. Paní Podolská se zadívala na svoji dlaň a promnula ji prsty. Tam naposledy cítila Zuzančinu malou ručičku v bílé rukavičce a vzpomínala na svého dávno zemřelého manžela. A Viktor je taky pryč. Utekl do Vídně a tam nyní čeká, až budou vyřízené všechny dokumenty a on bude moci odjet za svou rodinou do Anglie.

Je sama.

Téměř sama, nesmí zapomínat na věrného přítele Arnošta, který jí provází životem už od dob manželovy smrti.

Ve svém vlastním salonu pracuje na podřadné pozici, jako nějaké děvče pro všechno!

A pohlédla do očí pravé podstatě některých svých bývalých zaměstnanců…

Musela se honem vrátit za pult, Procházka bude mít určitě tisíc řečí. Ten člověk se ale vybarvil! Původně příručí se teď roztahuje v bývalé Viktorově kanceláři, všem poroučí, je hrubý a povýšený. Býval to šikovný prodavač, jenomže velkému obchodu nerozumí ani za mák!

Ještě pár dalších zaměstnanců si nějak nemohlo odpustit uštěpačné poznámky a pošklebování na adresu své bývalé zaměstnavatelky, ale většina se chovala slušně, s úctou, a nadále ji oslovovali „paní šéfová“, i kdyby měl Procházka z kůže vyletět….

Jako například Milena. Právě se nahrnula do dveří a hned úpěnlivě volala: „Paní šéfová, nenašla jste to? Ten můj…“

Celá šťastná popadla medailonek z umyvadla a široce se usmála.

„Našla jsem ho spadený v koutě, Milenko. Je přetržený.“

„Já vím,“ vyhrklo děvče. „Spojila jsem si ty dvě vočka nití, sešila jsem je, ale potvora nedrží.“

Paní Podolská se po dlouhé době zasmála. „Všechno se nití spravit nedá! Vy se jehlou a nití umíte jaksepatří ohánět, ale s tímhle běžte přece jenom radši ke zlatníkovi.“

„Ale vždyť to není ani zlatý, jenom pozlacený,“ mávla rukou Milena. „Kde by na to naši vzali?“

„I tak si to nechejte opravit, vaší mamince by bylo určitě líto, kdybyste o něj přišla.“

„A co vy, paní šéfová?“ ztišila Milena svůj obvykle halasný projev.

Ozvalo se spláchnutí a z poslední kabinky vylezla Květa. Oči obou žen se na ni upřely, vypadaly zaskočeně, nevěděly, že je tu na záchodech ještě někdo další. Paní Podolská Mileně už neodpověděla, jenom se na obě děvčata usmála a spěšně se vrátila za pult, protože bylo jasné, že Procházkovi bude beztak připadat, že se zdržela příliš dlouho.

Milena se snažila jedním ze špendlíků, které měla zapíchnuté na límci, roztáhnout očko na řetízku a spojit ho s protilehlým, ale nedařilo se jí to.

Květa si pomalu myla ruce. „Vždycky jsem myslela, že máš ten přívěšek od nějakého mládence,“ prohodila, protože doufala, že konečně zavede řeč na tohle téma. Za poslední rok se událo tolik změn, ale jedna je pro ni samotnou přece jenom nejdůležitější, má totiž novou známost! Konečně!

Jestli byl předtím pro ni Viktor Podolský dostupný jako Mount Everest, tak teď už by mohl být rovnou na Měsíci. Emigroval, je za plotem, a tudíž se už nikdy nevrátí. Aťsi! Stejně to její vzdychání po něm nemělo žádnou budoucnost a teď se jí jevilo jako směšné.

To Josef je chlap z masa a kostí, pořádně udělaný, někdo by mohl říct, že i trošku obtloustlý, ale to bylo tím, že má sedavé zaměstnání. Je šoférem, a ne tak ledajakým. Vozí paní Gottwaldovou, a právě proto se s Květou seznámili, když si ukradla chvíli pro sebe s cigaretou v jednom z prvních teplých dubnových dní. Josef se k ní připojil, když čekal s vozem před salonem, až si paní Marta vybere tu pravou látku na kostým. Zvláštní, vybrala si zrovna tu samou látku i střih, který od nich měla paní Hana Benešová, jenom toho materiálu bylo potřeba asi třikrát tolik.

No a slovo dalo slovo, zašli si s Josefem do biografu, párkrát v neděli na procházku a teď už ho může hrdě nazývat svým mládencem. Trošku starším mládencem, pravda, ale ani ona už není žádné poupátko. Josef má výborné zaměstnání, jeho vyhlídky do budoucna jsou růžové, je spolehlivý a vypadá to, že by se rád za nějakou dobu usadil. Paní Marta prý na něj drží, protože je uctivý a má to správné držení těla – žádné proletářské hrbení, ale postoj jako prvorepublikový majordom! Jako jeden z prvních pochopil, že bude daleko oblíbenější, když jí bude říkat „milostivá paní“, a drží se téhle linie jak Luther evangelia.

Květa byla zvyklá na honoraci už před válkou, zákaznice salonu byly ty nejznámější herečky a dámy nejbohatší z bohatých. Zásadní postřeh, který si odnesla, je že šaty dělají člověka jenom do jisté míry… Když si nóbl zákaznice v šatně svlékly své přepychové svršky, ukázalo se nejedno oko na punčoše, skvrny na prádle nebo se rozlil pach potu z podpaží. U švadleny je každá zranitelná, když sejme svoji slupku a obnaží holou kůži, častokrát posetou bizarními znaménky a zbrázděnou vráskami.

Ale pravá dáma zůstane dámou i v kombiné. Nepravá dáma bude připomínat domovnici i v norkovém kožichu.

A kohopak připomíná milostivá paní soudružka Gottwaldová?

„Máš nastříhanou tu sukni z moaré?“ ptala se dál Květa Mileny, aby řeč nestála. Její kolegyně se zaučovala u pana Vobeckého, který byl hlavním střihačem, ale už párkrát sama vymyslela nějaké nečekané zlepšení.

„Jo, jdou mi z toho voči šejdrem, jak se ten vzor pořád mění,“ uchichtla se dívka. „Ale když se takováhle sukně zatočí, půjdou voči šejdrem všem na sále! Taky je pořádně drahej, ten štof. Něco takovýho bych taky brala, ale musím holt trsat tak, že se za mnou budou všichni votáčet i bez moaré. Zrovna dneska jdeme tancovat, nechceš jít s náma? I s tím tvým?“

Květu zahřálo u srdce. Takže už se mezi děvčaty v dílně ví, že má mládence! „Nevím, jestli Josef rád tancuje, on je spíš…“

„Hele, jak von to má?“

„Co jako?“

„Vozí prdel největší soudružky v republice, ne? Jé hele, já řekla největší, to je hlína!“ Milena zakroutila potěšeně hlavou nad svým vlastním výrokem. „Největší prdel největší soudružky! Takže jak to teda má?“

„Já nevím,“ pokrčila upřímně rameny Květa. „My se o tom nebavíme.“

„Ty nevíš, co si myslí a čemu věří? Jo, děvče…“ Milena přimhouřila oči. „Tak to ho radši s náma neber. Voni kluci… Aby si třeba nechtěli zchladit žáhu.“ Strčila medailonek do kapsy pláště a rázným krokem se vrátila zpět do dílny.

Milenini ctitelé se svým nesouhlasem k novému režimu příliš netajili. Spíš naopak, svým výstředním oblečením ho dávali patřičně najevo, čímž si vysloužili celou řadu trestů od „esenbáků“. Od popotahování ve škole, přes zničení pracně sehnaných svršků až po zmlácení a vyklopení z auta někde za Prahou, asi aby problémová mládež lépe ucítila spojení s rodnou hroudou. Pak se jako velké kostkované mandelinky se zakrvavenými nosy mohli v noci sami vrátit domů, když trefili…

Ani Milena se netajila se svými názory. Když se učila švadlenou, byl její talent zcela nepřehlédnutelný, proto se dostala do salonu Podolská. Měla v plánu nasbírat co nejvíc zkušeností a časem se udělat pro sebe. Ale teď bylo všechno jinak! Všechno patří všem… Jenomže Milena chtěla, aby něco patřilo jenom jí, a zmiňovala se o tom poměrně dost často.

A když ji někdo se strachem napomenul, ať raději mlčí, jenom se smála: „Já mám přece dělnicko-rolnickej původ! Já jsem proletářka! Co mi kdo může?“

Může, Mileno. Může.

Květa šila a přemýšlela. Zatancovat by si šla ráda, což o to. Ale určitě ne s těmi mladými drzouny, co se točí kolem Mileny. Nehledě na jeho názory, co by si asi Josef vykládal s takovými pulci? Josef je solidní povaha, má rád klid. Takže si nejspíš půjdou koupit chlebíček do automatu a potom půjdou do bia. Škoda, že v poslední době hrají jenom samé hrozně vážné filmy! Květa má raději veselohry nebo romantiku, takovou tu pravou, předválečnou, jak si chudá švadlenka vzala milionáře… Ha ha, nenechte se vysmát! Lepší šofér v hrsti než milionář na střeše… Navíc teď už žádní milionáři nejsou a nebudou.

A co si Josef myslí nebo čemu věří? On sám o tom nemluvil a Květa se ho rozhodně ptát nebude. Copak si může dovolit ten luxus, aby se rozešla s nápadníkem kvůli rozdílnosti politických názorů? Proč, proboha? Copak to má na něco vliv? Otec volil před válkou vždycky agrárníky, matka lidovce. A jak měli spokojené manželství! A čtyři děti k tomu!

Když si Květa vzpomněla na děti, začervenala se. Jestli chce nějaké mít, je ten nejvyšší čas…

Dneska je v salonu pořádný rozruch. Má přijet soudružka prezidentová Gottwaldová, aby si prohlédla první vzorníky podzimních látek! V hale už netrpělivě přechází mladý Gustav, Procházkův synovec, který má v salonu náramně důležitou funkci, jenom nikdo moc neví jakou. Strýček mu tady vytvořil pracovní pozici, takže je dílem jeho sekretář, dílem nástěnkář… Ovšem hlavně má správné politické smýšlení, což se v nových časech hodí, aby se ze salonu trochu setřel ten buržoazní nános, který na něm pořád jaksi ulpívá.

Gustav si uhladil vlasy a popotáhl si sako. Nemůže uvěřit svému štěstí, bude mít tu čest přivítat soudružku Gottwaldovou! Hrdě jí oznámí, že teď po znárodnění je salon začleněn do Oděvních závodů Jiřího Wolkera, k jehož revolučnímu odkazu se přihlásí všichni místní zaměstnanci, o to on už se postará. Velkoryse vyslechl poznámku toho mladého děvčete, Mileny, jestli by neměl na nástěnku nějakou Wolkerovu fotku, na které by neměl oblek buď zmačkaný, nebo zoufale nepadnoucí. Vysvětlil jí, že u tak velkého barda rozhodně nezáleží na tom, co má na sobě, a dělal, že přeslechl její kousavou otázku, proč je tedy patronem Oděvních závodů. Tady bude ještě potřeba hodně politické práce, to mu bylo jasné. Zaměstnanci podniku pořád přemýšlejí v konturách staré třídní společnosti a neuvědomují si, že je nová doba! Jsou přece pracující, ne poskokové nebo sluhové bohatých paniček. Pracující lid musí být uvědomělý a halit se důstojností své práce, nést ji jako rudou standartu…

„Čest práci, soudružko Gottwaldová!“ zahlaholil spěšně a co nejuctivěji, úplně se zlomil v pase, jen co vpravdě slovanská postava Marty Gottwaldové vešla do dveří. „Vítáme vás u nás, tady jsme si dovolili kytičku,“ lusknul prsty na švadlenu Boženku, která mu stydlivě podala pugét. Dobrotivá tvář soudružky Gottwaldové při pohledu na kytici trošku roztála, když se předtím nepochopitelně zamračila při oslovení, které Gustav použil. A ještě více se zamračila při pohledu na nástěnku, která čerstvě ozdobila hlavní stěnu v hale salonu a nahradila zastaralé módní fotografie od Drtikola.

„Je tu paní Podolská?“ zeptala se Marta netrpělivě při pohledu na úlisného mladíka. Ten člověk se jí nelíbil.

Zato paní Podolská se jí líbila. Ta žena dokáže zázraky! Za kapitalismu oblékala Antonii Nedošínskou a Růženu Naskovou, což byly ženy podobně junonské figury jako ona sama, a přitom v šatech od Podolské vypadaly elegantně. Marta chce také vypadat elegantně! A moudře a chytře a jako dáma… A chce být oblíbená, a chce a chce…

„Tady jsem, milostivá paní,“ přispěchala bývalá majitelka a soudružka Gottwaldová se na ni vřele usmála, vzápětí začala svým zvučným hlasem komentovat nabídku. Gustav se sice také usmál, ale byl zmatený a raději vycouval. Předivo vztahů v dámském módním salonu je na něho příliš složité a křehké. Soudružka Gottwaldová má zřejmě tak dobré srdce a tak dovede odpouštět, že je milá i na tu bývalou kapitalistickou vykořisťovatelku, zdá se.

Paní Marta mhouřila oči a spokojeně se usmívala. Luxus, přepych, vybrané chování personálu… Vše, o čem snila, když se přestěhovala před válkou do Prahy, a co s nevěřícným úžasem pozorovala skrze osvětlené výlohy úchvatných obchodů, teď patřilo jí. Pravda, tenkrát byla mladá a štíhlá, ale taky chudá a opovrhovaná družka komunisty. Kléma na ni neměl čas a možná si jí ani nevážil. Měl tolik práce s budováním nového světa! Nikdy by nevěřila, že na jeho slova a plány dojde, nikdy… A teď je to tady – její muž je prezidentem a ona první dámou! Teď už si jí váží, ví, že ona bude vždycky na jeho straně, a hlavně mu od ní nehrozí ani to nejmenší nebezpečí.

Což se o jiných říct nedá… Kléma je teď mocný muž a na takové číhá přece nebezpečí na každém kroku. Marta samozřejmě ví, že nastolil novou dobu, ve které dříve opovrhovaní a utlačovaní uchopí moc, všechno se změnilo, všechno je teď jinak. Ale malinký hlásek v hlavě jí čas od času pošeptal: „Co tady na Hradě děláš? Kdo ti dal právo tu být? Kdo jsi, že tady poroučíš?“ Jak má ten hlásek Marta umlčet, když v hloubi duše ví, že na tyto otázky nezná odpověď? A navíc se toho po ní chce tolik… Má se stát předsedkyní ženských organizací, mluvit do rádia, doprovázet Klému na cestách do fabrik, do dolů a já nevím, kam ještě… A hlavně, musí se stát obdivovanou a oblíbenou!

Jedno po druhém. Nejdříve obdivovanou. Nemusí přece vynalézat nic nového, její předchůdkyně se oblékala tady, u Podolské, a jak byla, panečku, středem uctivé pozornosti!

„Tadyhle ta látka se mi líbí, paní Podolská,“ zapíchla prst do vlněného žoržetu. „Na kostým.“

„Ano, to je výborná volba,“ pronesla opatrně Hana. Tušila problém. Z téhle látky měla ušitý kostým paní Benešová, vždycky milá a skromná zákaznice. Teď už u nich v salonu dlouho nebyla, pobývá s těžce nemocným manželem v Sezimově Ústí.

„Představovala bych si klasický kostým, ale vypasovaný, klopy jako takhle víc nahoře, ano? A sukni v plisé. Široké sklady jenom vepředu. Knoflíky tmavé, tady, tady a tady,“ Marta na svém těle popisovala a ukazovala toužený model a Hana bledla. Právě jí přesně popsala kostým, který má od nich Hana Benešová, dáma, jejíž proporce jsou o mnoho velikostí menší! A nikoli náhodou jí vytanulo na mysli slovo dáma.

„A teď ještě budu narychlo potřebovat nějaké lehké letní šaty. Jednobarevné, ano? Světlé, propínací, jakoby košilového střihu, jestli víte, co myslím,“ rozkládala rukama Marta. „A chci kapsy u pasu, potažené knoflíky a sukni zase plisé.“

Kreslířka kladla na papír představu paní prezidentové a tázavě se podívala na Hanu. Náčrtek představoval opět model, který před nějakou dobou ušili paní Benešové.

Marta popadla papír do ruky a spokojeně kývla. „Přesně tak, ano? Plisé.“

Z jejích úst znělo slovo plisé, jako by ho vyslovovala s tvrdým y. Mluvila nahlas a velmi zpříma, pokud bychom nechtěli použít slovo hrubě. Občas si popotáhla halenku, měla zřejmě špatně vybrané spodní prádlo a teď se jí nepříjemně zařezávalo.

„Milostivá paní, nechtěla byste ty šaty raději bez kapes?“ osmělila se kreslířka. „Silueta by byla taková… hladší,“ vyhrkla, protože málem řekla užší. „A nelíbila by se vám víc tahle tmavší barva na kostým?“ Snažila se upoutat Martinu pozornost alespoň k odlišné látce, ale to se spletla.

„Nelíbila,“ přimhouřila Marta oči, ale tentokrát určitě ne spokojeností. „Chci přesně tohle,“ přehlédla kreslířku jako obtížný hmyz a zadívala se vyčítavě na Hanu. Copak si ty ženské neuvědomují, že by jí měly být vděčné? V tomhle novém světě by vlastně správě neměly být žádné nóbl salony, ale takový nový svět by se tedy Martě vůbec nelíbil. K čemu by pak bylo, že je její muž prezident, no ne? Navíc jim dohodila spoustu nových zákaznic kvůli svatbě!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo šije u Podolské?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.