InTyMně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Lukášková

InTyMně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

InTyMně

Markéta Lukášková

InTyMně

Věnováno mně. Všem mým mladším a menším já, který se v nějakou dobu necítily dobře. Tohle je dodatečný objetí pro ně. A pro všechny, co se v nějaký části týhle knihy najdou.

© Markéta Lukášková, 2019

Illustrations © Barbora Hermanová, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-267-1645-7

ISBN e-knihy 978-80-267-1682-2 (1. zveřejnění, 2019)

Opožděná a ukradená

Moji rodiče se seznámili na vysoké škole.

„Mámu jsem si vyhlídnul už u přijímaček, měla na sobě něco růžovýho.“

„To si ani nepamatuju.“

„Tak jsem to na ni zkoušel, a ona mě nechtěla. A to jsem kvůli ní na chmelu dokonce přešel z kombajnu na pole!“

„No nechtěla jsem ho, protože byl hrozně nemoderní. Kamarádky mi říkaly, proč ho nechceš? Vždyť on tě tak miluje! A já říkala, tak se na něj podívejte, jak je divnej.“

„Já jsem jak blbec doučoval její kamarádku matiku, aby si mě všimla! Jednou jsem dokonce koupil lístky na Cimrmany a ona se na mě vykašlala, a já pak musel jít do divadla s Kokešem.“

„Já s tátou tehdy nechtěla jít, protože venku pršelo a hrozilo, že budeme muset jít pod jedním deštníkem.“

„A jednou, to jsme byli v hospodě a máma odešla s cizím klukem!“

„Ale to jsme spolu přece ještě nechodili.“

„Pro mě už jsme spolu chodili! Ale Špalová mi říkala, že tehdy s nim nic nebylo! Bylo?“

„Já nevim, já už si to nepamatuju, ale pamatuju si, že jsem tehdy ztratila hodinky.“

„My tam pak seděli s Vaňkem zhrzený, že nás všechny holky opustily, já se opil a málem nedal test z fyziky.“

„Já byla tehdy jak dělo a cestou domů jsme pálili ruský vlajky.“

Vypadalo to beznadějně, ale táta mámu nakonec sbalil, a tak jsem se naštěstí mohla narodit. Ještě než se to stalo, udělala máma pár týdnů předtím státnice. Říkala, že stačilo, že na technický škole na začátku parnýho léta přišla před komisi holka na rozsypání, a oni se tak báli, aby jim tam neporodila, že jí to radši rychle dali, a šla. Přenášela mě pak chudák asi čtrnáct dní a mám dojem, že tam někde začalo moje chronický chození pozdě.

Krom toho, že jsem se málem nenarodila, jsem taky jednou málem umřela. Jako malinká jsem si totiž ráda hrála s matrjoškou, tou nejmenší ze všech, a říkala jsem jí Chudáček. Jednou jsem takhle přišla za rodičema a řekla jim: „Já jsem spolkla Chudáčka.“ A oni mi to nejdřív nevěřili, a pak zjistili, že opravdu nikde není, a jeli se mnou k doktorce. Ta jim poradila, ať prostě čekají, až se Chudáček objeví. A tak naši čekali několik dní a Chudáček se nakonec opravdu objevil. Umyli ho a já si s ním hrála dál. A pak, že kam Rusové šlápnou, odtamtud už se nehnou.

Po traumatu s Chudáčkem přišlo ještě jedno veliký drama, a to když mě unesli. Máma mě totiž jednou nechala v kočárku před obchodem a šla nakupovat. Zaprvý se tehdy s kočárkama do obchodu nedalo jít, protože se tam nevešly, a zadruhý se to tak tehdy dělalo. Před obchodama stávala spousta kočárků, když děti brečely, kolemjdoucí je třeba pohoupali nebo povozili, nikdo se nebál, že by se něco strašnýho stalo. Máma tehdy zaběhla do drogerie v Družbě, tehdejším obchodním domě u nás v Budějcích, a když po deseti minutách vyšla ven, já tam nebyla.

Ten pocit, jakej asi v tu chvíli měla, bych v životě nechtěla zažít. Začala pobíhat okolo a hledat mě, nikdo nic nevěděl a mobily neexistovaly, ani internet, zavolala proto z budky policajty a taky babičce. Táta byl na vojně, a dovolat se mu jen tak nedalo. Policajti přijeli a řekli mámě, ať s nima jede na stanici sepsat protokol. Musela jednoho z nich přemluvit, aby tam zůstal a hledal mě v okolí, a s druhým odjela na stanici.

Na stanici se snažila v šoku s pláčem popsat, jak jsem vypadala a co jsem měla na sobě, a policista jí furt opakoval: „Paní, nebrečte nám tady.“

Vyhlásilo se po mně pátrání v autobusech MHD a máma jezdila s policajtama autem v okolí Družby a vzpomněla si na to, jak se po městě vykládá, že v týhle oblasti se kradou děti, a bylo jí najednou jasný, že je to určitě pravda a už mě nikdy neuvidí.

Když se vrátili na stanici, zvonil telefon a policajt řekl: „Tak ji asi našli.“ Jeho kolega, co zůstal na místě obřího únosu století, mě našel i s kočárkem v průchodu jednoho paneláku poblíž, seděla jsem prej rozesmátá, jen jsem měla trochu poškrábaný tváře a ani z kočárku se nic neztratilo.

Máma z toho potom měla chudák trauma, volala tátovi na vojnu, aby mu řekla, co se stalo, a táta šel za náčelníkem štábu, jestli by nemohl dostat propustku.

„Cože vám unesli? Dceru? Tak jeďte…,“ řekl na to náčelník a táta jel.

Dodneška vlastně nikdo neví, kdo mě tenkrát „unesl“, možná to byly jen nějaký děti, který si chtěly povozit kočár, ale na mně to evidentně žádný následky nezanechalo. Celej tenhle incident se stal v září 1989.

Chvíli nato, když mi byl rok a tři měsíce, jsem pomáhala během sametové revoluce svrhávat komunisty. Seděla jsem tehdy tátovi na ramenou, okolo ruky mi uvázali balonek a já byla šťastná a vykřikovala: „Ať žije Havel!“

Nikdo mi tu historku nevěří, protože v tak útlém věku jsem prý nemohla ještě mluvit, natož souvisle, ale já si to pamatuju stejně jasně jako třeba seznam dabérů seriálu Beverly Hills 90210 nebo celou německou báseň Lorelei od Heinricha Heineho. Všechny tyhle věci v mém mozku zabírají místo, kde normální lidé uchovávají termíny odevzdání daňového přiznání, data narození svých blízkých nebo vlastní telefonní číslo. Havel se mi tehdy do paměti uložil, a když jsem pak v první třídě seděla v lavici vedle spolužačky Terezky, občas během hodiny jsem na něj hleděla a v duchu si říkala, ať hlavně teda žije. Byl to hrdina, všechny nás zachránil, nevěděla jsem přesně proč, ale na té fotce se tvářil moc mile, a když byl v televizi, byl legrační. Co víc jsem si jako dítě mohla od prezidenta přát?

Před základkou ale byla ještě školka, tam jsem byla moc spokojená. Tedy až na chvíle, kdy nám nosili svačinu, to byly pokaždý namazaný chleby posypaný strouhaným eidamem, a já mívala fakt hlad, jenže jsem mívala taky spolužačku Věrušku a Věruška byla tank. Vždycky nám téměř všechny chleby snědla, a já jsem proto během pár týdnů musela vyvinout speciální taktiku, abych si obhájila aspoň jeden krajíc. Čapla jsem chleba, olízla ho a pak na Věrušku křičela, že tenhle už je můj, protože jsem si ho olízala. Když nad tím teď tak přemýšlím, totéž se vlastně děje celý zbytek života i v partnerských vztazích.

Ve školce bylo samozřejmě nejvíc, když někdo nešel po obědě spát, protože šel domů po o. Ten, kdo šel po o, to ostatním hlásil hned ráno mezi dveřmi, aby bylo jasné, že ten den vládne. Ten pocit triumfu a nadřazenosti, kdy si ostatní spolužáci museli sundávat vroubkovaný punčocháče a rovnat si je na židličky a přesouvat se do postele, zatímco já, která jsem šla po o, jsem seděla opodál a pohrdavě je pozorovala… to bylo něco, pro co stálo za to žít.

Ve školce jsem taky prožila svoji první lásku – spolužák Lukáš mě miloval tak moc, že mě vždycky celé dopoledne honil dokola na koberci a pak když jsme ani jeden nešli po o jsme leželi v postýlkách a strhávali ze sebe peřinu. Po několika týdnech běhání a strhávání Lukáš usoudil, že je třeba náš vztah posunout dál, a přinesl mi snubní prstýnek s růžovým kamínkem a řekl, že si mě vezme za ženu. O deset let později jsme se s Lukášem potkali na stejném gymnáziu a shodli se, že zasnoubení už se asi promlčelo, on navíc mezitím stihnul zjistit, že je spíš na kluky, a ze svatby tudíž pravděpodobně nic nebude.

Posranej hroch a pitomý zajíčci

Velikou a zásadní roli v mým předškolním a školním životě hrálo bytí venku. Mobily ani počítače nebyly, TV Nova teprve začínala a já beztak měla ty nejlepší kamarády. Tak zaprvý, u nás v paneláku jsme na jednom patře bydlely tři holky, já a dvě Lucky. Obě Lucky byly super a s oběma jsem se kamarádila stejně, i když s jednou trochu víc, ale to ta druhá nesměla vědět. S jednou z Lucek jsme měly mezi byty zapojený dětský telefon, kterým jsme si volaly, když jsme se chtěly vidět. Byla to zábava do doby, než ho její táta vyrval ze zdi a schoval, protože ho štvalo zvonění. S Luckama jsme se vždycky sešly u jedné z nás doma a pouštěly si na gramofonu desku Písničky z rosy a tancovaly.

Rodiče Lucek se kamarádili s našima, což se vyplatilo hlavně jednou v noci, když táta zapíjel narození sestry a vzbudil všechny na patře, aby si připili, a pak mu praskly kalhoty a sousedka mu je musela zavázat na gumu. Babička ho potom našla spát nahého v obýváku na podlaze a budila ho, aby dojel pro mámu do porodnice, a mamce do porodnice volala ubrečená, že to po něm nemůže chtít, když se takhle vožral. Máma se zachovala jako správná praktická žena, posadila tehdy tátu se sestřičkou dozadu a odřídila to z porodnice sama.

Venku jsme byli v různých partách. Já vždycky hrozně obdivovala Helenu, která měla klíče od baráku zavázaný na tkaničce od bot a uměla točit nejrychlejc s kolotočem. Hráli jsme krvavý koleno a skákali gumu a hledali duchy. Taky jsme hodně času trávili v telefonních budkách a vytáčeli neznámý čísla nebo si hledali legrační jména ve Zlatých stránkách a volali jim. Chudák pan Ovád tehdy musel vyslechnout patnáct hovorů týdně, které začínaly hihňáním a pokračovaly slovy: „Dobrý den, je tam pan Hovado?“ a rychlým zavěšením sluchátka.

Když jsme nevěděli, kolik je hodin, tak jsme se ptali, když nás máma chtěla zavolat domů, prostě vykoukla z okna a zavolala nás domů. Blbý bylo, když jsme byli na opačný straně baráku než okna, protože tam bylo jen okno na chodbě a tam často stál a kouřil pan Chládek, a máma tak na nás nemohla volat.

Důležitý taky bylo umět dobře přemlouvat. Když někdo chtěl zůstat venku dýl, než máma řekla, že může, povolal kamaráda, kterej zazvonil na zvonek a začal mámu přemlouvat, aby Markéta mohla být ještě chvíli venku. Občas to zabralo a občas ne, v tom bylo velký vzrůšo.

Venku u baráku jsme prožívali i dramata. Mája z vedlejšího paneláku těžce onemocněla a najednou jsme ji vídali míň a míň, pak začala chodit ven s šátkem na hlavě a my děti jsme věděly, že má rakovinu, a strašně nás to děsilo. Vídaly jsme Máju s maminkou, jak jezdí sanitkou do nemocnice, a časem přestala nosit šátek a zase jí začaly růst vlasy, takže se vyléčila.

Strašná tragédie se stala jednou, když nám u paneláku pokáceli vysokej strom a nechali ho tam ležet. My děti jsme si na tý obří kládě vesele hrály, podlejzaly ji a vypadalo to, že tam zůstane už navěky. Bohužel nezůstala. Jednoho dne se pohnula a zavalila při hře mladší sestřičku kluka z vedlejšího baráku a ta holčička to nepřežila. Potkávala jsem pak její rodiče ubrečený a její brácha, kterej míval odstátý uši a pak mu je v nemocnici přišili, potom dlouho nechodil ven.

Nikdy jsem bohužel nebyla v tý partě, co má super kola. Tehdy začalo bejt v módě horský, a já měla takový pitomý holčičí růžový bez převodů a všichni ostatní měli horáky s převodama. Dost jsem tím trpěla a musela doma strašně moc přemlouvat, abych taky měla horáka. Když jsem ho pak dostala, vůbec jsem na něm nejezdila.

Sportovní výkony byly venku vůbec dost důležitý. Jak kdo rychle běžel, když byl krvavý koleno a lampa zhasla, jak dlouhý kroky uměl při čapích, když jsme hrály Honzo, vstávej, kdo uměl balancovat na klandru (já ne a několikrát jsem se opravdu ošklivě narazila v místech, kde to třeba kluky bolí nejvíc)… Největší frajer byl Péťa z našeho baráku, co uměl vyšplhat na pouliční lampu. Já jednou chtěla rychle seběhnout z kopce a na konci jsem zakopla a plácla sebou do bahna a pak jsem ubrečená, zabahněná stála před domovníma dveřma a máma se mě tak štítila, že mě vůbec nechtěla pustit dovnitř.

Během toho všeho jsem se seznámila i s Terezkou, byla větší a závodně plavala a já k ní měla velkej respekt. Když jsem pak v první třídě první den viděla, že Terezka sedí sama v lavici, neváhala jsem ani vteřinu. S Terezkou nás pojilo velké přátelství. Bydlela navíc hned ve vedlejším paneláku, takže barbíny nebylo třeba přenášet moc daleko. Její táta byl voják, vždycky odjížděl ze sídliště autem někam na misi a měl kufr plný paštik a konzerv a já mu to moc záviděla, protože doma mi máma vždycky vařila samý kapustový karbanátky a párky s kaší jsme měli jen za odměnu.

V první třídě nás s Terezkou vzal můj táta do cirkusu a o přestávce jsme se šli podívat ven před šapitó, kde měli v ohrádce hrocha. Byla tam spousta dětí a všechny si toho hrocha chtěly pohladit.

„Nehlaďte toho hrocha po zadku,“ říkala výhružně ošetřovatelka, ale nikoho to moc nezajímalo.

Já měla tehdy na sobě krásnou sváteční bílou halenku s límečkem a růžovou jahůdkou, co mi ušila babička, připadala jsem si v ní úplně jako princezna. Stála jsem tehdy před tím cirkusovým šapitó v tom nejhezčím oblečení s nejlepší kamarádkou uprostřed nejlepšího představení. Byl to nejlepší den. A pak nás všechny od hlavy k patě posral hroch. Sněhobílá halenka byla vmžiku hnědá a já se najednou ocitla v maringotce, kde mi ošetřovatelka, co smrděla po cigaretách, otírala halenku starým hadrem, se kterým asi jinak otírala hrocha, a nadávala, že si za to můžem sami, že nás ten hroch posral.

Jak správně tušíte, druhá půlka cirkusu stála za hovno, a tak jsme si dali na zlepšení nálady zmrzlinu, která vypadala moc dobře, ale chutnala trochu divně. Jeli jsme pak domů, posraní od hrocha, a když už to vypadalo, že se nemůže posrat nic dalšího, Terezka najednou řekla, že se jí chce moc na záchod. Táta na to šlápnul a prosil ji, ať vydrží. Vydržela. Až k výtahu v jejich paneláku to vydržela, pak už ne. A tak můj táta ten den stoprocentně vyhrál nějakou imaginární soutěž o otce roku, když Terezku vracel její mamince – posranou od hrocha a posranou od Terezky. Ještě že táta voják byl tehdy v Jugoslávii.

Ve druhé třídě mě paní učitelka přesadila do první lavice vedle Janičky. Janičce se říkalo Janičko a mně se říkalo Markéto. Janička, když se hlásila, tak jí ruka směřovala kolmo ke stropu a měla vždycky vztyčené dva prstíčky, nikdy tři, nikdy jeden, nikdy nemávala rukou paní učitelce před obličejem, aby si jí všimla, jak to dělala Markéta. Janička byla vzor, nosila dva culíky s geometricky přesnou pěšinkou uprostřed, brýličky s kulatýma obroučkama a sukně s mašlí. Vypadala trochu, jako kdyby vypadla z nějakého perverzního hororu o oživlých panenkách. Na nose měla pihy, samozřejmě byly uskupené do pravidelných obrazců, a kdybyste je pospojovali tužkou, uviděli byste nápis MILUJI ŠKOLU.

Vždy na konci vyučování nám paní učitelka rozdávala obrázky s razítkem zajíčka. Kdo se ten den choval hezky a nezlobil, dostal zajíčka. Když jste získali pět zajíčků, dostali jste pochvalu do notýsku, a to byla velká věc. Nedostat zajíčka bylo selhání. Janička dostala zajíčka VŽDYCKY, já v podstatě NIKDY. Pět zajíčků jsem za obalem notýsku střádala vždycky tak měsíc, mezitím Janička napráskala pět pochval, jako by se nechumelilo. A tak jsem každé odpoledne šla ze školy domů a přemýšlela, co jsem udělala špatně, že toho pitomýho zajíčka zase nemám. Paní učitelku jsem měla ráda, i když mě štvalo, že si při vyučování občas kouše řetízek a na tělocvik si nepřevlíká džíny. Mrzelo mě, že ona mě ráda nemá a že se nikdy nebudu umět hlásit kolmo ke stropu jako Janička. Dneska je z Janičky alternativní lesní žena a podle pravítka v jejím životě není vůbec nic. Konečně bychom si nejspíš rozuměly.

Simulant a hypochondr

Velkou a důležitou kapitolou v mým životě jsou nemoci. Byla jsem nemocná pořád a byly to na střídačku angíny a záněty středního ucha. Jsem si stoprocentně jistá, že ani porod nemůže bolet tolik, jako když vám píchají ucho, ta ukrutná omračující bolest, co vám vyjede od ušního bubínku až do konečků prstů u nohou, to bylo něco, co mi jako dítěti způsobovalo noční můry. Často když mě začalo bolet v noci v posteli ucho, jsem našim nic neřekla a svíjela se v křečích a brečela a mlátila se do hlavy a čekala, až ta bolest vygraduje a bubínek mi praskne, i to všechno bylo lepší než jet s tátou na pohotovost a nechat si to ucho píchnout.

Vždycky to mělo stejnej scénář – vstát z postele, jít za našima, přes noční košilku oblíknout bundu a kalhoty, brečet cestou na pohotovost a v čekárně potom dojít na level totální hysterie a zajíkavýho dusivýho pláče. A pak už jen smrad, ordinace, já v křesle tátovi na klíně a zvuk tý podělaný jehly v mým uchu, jak se přibližuje k bubínku, a pak bolest, ze který mi bylo na omdlení, a pak úleva, tamponek do ucha, krev.

Markétko, už to máš za sebou, ještě mrknem do druhýho ucha. A často se stalo, že ačkoliv se druhý ucho tvářilo zdravě, byl v něm taky zánět, tak se píchlo rovnou taky, ať je klid. Tohle všechno se dělo prakticky každej měsíc a jediný dobrý, co mi to do života přinášelo, bylo následný stonání doma. Já na gauči v obejváku pod peřinou a všechny videokazety světa.

Samozřejmě jsme s tátou tehdy chodili pravidelně do videopůjčovny a všechno, co jsme si půjčili, jsme pak doma přehráli na naše kazety. Časem to podle táty už nešlo, protože se to prej na těch půjčených kazetách dalo poznat, že je někdo okopíroval, ale možná mi to říkal jen proto, že už se nám nový kazety prostě nevešly do skřínky.

Když jsem marodila, pouštěla jsem si všechny nejlepší pohádky a filmy, měla jsem v tom určitej systém, mělo to pořadí, gradaci. Nejhorší bylo, když jsem marodila míň dní, než jsem si s těma kazetama naplánovala. Ale to se moc nestávalo, protože jsem marodila skoro pořád. Když ne s ušima, tak s angínou, a když ne s angínou, tak třeba s krkem.

Děla se mi totiž taková zvláštní věc, jednou začas jsem si škubla krkem a on se zablokoval a já s ním nemohla hejbat a mamka mi na něj musela mazat takový smradlavý bahno, co předtím rozehřála v mikrovlnce. Když si vybavím svoje dětství, dost silně ho smrad tohohle bahna doprovází, k tomu taky smrad česneku, protože to byl nejlepší způsob, jak zabránit zánětu v uchu, aby se rozšířil. Rozdrtit česnek, dát do obinadla a strčit do ucha, k tomu na angínu jíst z hrnečku cibuli s medem.

Nejhorší bylo, že mě všechny tyhle nemoci zchvátily vždycky, když jsme někam odjeli. Třeba k moři nebo na lyže nebo na vodu. Ať jsme byli kdekoliv, jelo se se mnou na pohotovost píchat ucho a já už měla kvůli tomu v útlým dětství ze všech cest a dovolených takový nervy, že jsem vždycky radši chtěla zůstat doma.

Kvůli těm pitomejm uším jsem navíc musela pravidelně chodit k paní doktorce, aby mi je profukovala, protože zalejhaly, a já skoro neslyšela. Vždycky jsem si sedla do křesla, ona mi dala k nosu takovej velkej balonek a já musela říct slovo „kráva“, a jak jsem řekla to „-va“, tak ona foukla balonkem a mně to prolupalo uši tak, že to muselo bejt slyšet až na chodbu. Pak mi do těch uší dala nějaký kloboučky, zapnula přístroj s obrazovkou a říkala slova a já je musela opakovat a na tý obrazovce se ukazovalo, jak moc jsem hluchá.

Abych už neměla tolik angín, sebrali mi oboje mandle. Jedny mi brali v narkóze a ty druhý, ty mi brali bez narkózy, asi jako všem dětem. Stála jsem tehdy s mamkou v nemocnici v pyžamku ve frontě před sálem a čekala, až na mě přijde řada. Vstoupily jsme do tmavý místnosti a nějaká sestřička si mě posadila na klín a hrozně pevně mě stiskla rukama. Já na ni křičela, že to bolí a že se klidně podržim sama, ale nevěřila mi to a stiskla mě ještě víc. A pak přišel doktor se skalpelem, co mi strčil do pusy, a pak už se mi z pusy jen valila spousta krve a já brečela a dusila se a pak mě mamka převlíkala do čistýho pyžama v nějaký místnosti a říkala, že už to mám za sebou. Následující dny jsem nemohla polykat velký sousta a v nemocnici nám dávali tavenej sejra, kterej mi moc chutnal, tak mi to ani nevadilo.

Tím ale moje trable s nemocema neskončily, nakonec jsem musela jít na operaci i s těma pitomejma ušima, odsávali mi z nich nějakou tekutinu nebo co, že prej ty záněty pak přestanou. Můj největší šok v tý nemocnici tehdy byl, že jsem byla do tý doby stoprocentně přesvědčená, že doktoři jsou nesmrtelný, protože zachraňujou životy, a tudíž je to zcela logický, a sestřičky že jsou andělé. Když jsem to pak personálu v nemocnici říkala, vysmáli se mi a mně to tehdy docela zbořilo představy o světě.

Na sál mě tenkrát nevezli, přišel takovej krásnej doktor s vousama a vzal mě z postele do náruče a nesl mě v náruči chodbou na sál. Ptala jsem se ho proč a on říkal, že jim došly lehátka, a jeli jsme spolu i výtahem a já se ho ptala, jestli to bude dobrý a nebude to bolet, a on říkal, že to bude všechno dobrý a nebude to bolet. Měla jsem na sobě zelenou košili až na zem, co mi ušila babička, a v ten moment jsem si připadala jako princezna, kterou zachránil princ. Na sále mi dali na pusu masku s rajským plynem a já se strašně bála, že usnu jenom jako a oni to nepoznají a budou do mě řezat a já to budu cítit. Nic jsem necítila, po dvou hodinách jsem se probrala, hrála chvíli na digihře a pak jela domů. Záněty ucha a angíny přestaly, a tak jsem nemusela začít panikařit pokaždý, když jsem chytla rýmu, a taky jsem nemusela věčně stát v koupelně u umyvadla s loktama ponořenýma v teplý vodě. Tak se prej tomu rozjíždějícímu se zánětu dalo zabránit, takže kdykoliv mě zabolelo ucho, napustila jsem vodu do umyvadla, ponořila do ní ruce po lokty a stála a čekala na zázrak. Nikdy to nepomohlo. Dodneška si myslím, že si ze mě doktorka, která mi to tvrdila, trochu dělala legraci.

To, že jsem se zbavila angín a zánětů ucha, neznamenalo nic. Našly se jiný věci, který mi uměly kazit odjezdy na dovolený. Všechny děti měly neštovice nejdýl do šesti let, ale já ne, já je dostala v patnácti. Prvních pár dní se naši děsili, protože čím je člověk starší, tím mají neštovice horší a těžší průběh, ale já byla docela v klidu, měla jsem po těle jen pár pupínků, žádný drama. A pak jednoho večera přišel táta s geniálním nápadem, že někde četl, že když si dám panáka tvrdýho alkoholu, ty neštovice se vysypou rychlejc a všechny najednou a bude to všechno mnohem rychlejc za mnou. A tak jsem do sebe před spaním kopla panáka jelínka a šla spát.

Když pak druhej den ráno přišel táta do pokojíku a podíval se na mě, vykřiknul: „Ježišmarjá!“ a utekl. Já měla horečku, tělo mě svědilo i zevnitř, a když jsem se podívala do zrcadla, propukla jsem v pláč. Pak to šlo rychle: chodila jsem namazaná pudrem od hlavy k patě, na sobě jsem měla tátovo starý pyžamo, a kdykoliv jsem šla okolo zrcadla, rozbrečela jsem se. Horečky jsem měla přes čtyřicet, takže tyhle první dny jsem nebyla schopná se ani otočit na posteli, a když mě máma mazala pudrem, omdlívala jsem. Měla jsem i nějaký halucinace a nesměla jsem si mejt vlasy a takovou tu velkou mateřskou neštovici, po který zůstává jizva, jsem měla uprostřed čela. Po pár dnech horečky opadly a já měla přes den spoustu času, takže jsem stála u zrcadla a brečela.

Nutno říct, že na náladě mi moc nepřidalo, když jsem se dozvěděla, že Lucka od nás ze třídy měla v plánu přinést mi úkoly, u toho mě vyfotit a dát tu moji fotku na nástěnku. Lucka byla vůbec skvělá kámoška, neopakovatelná chemie mezi náma vznikla už na základce, když pro mě chodil na diskotéce na škole v přírodě Bušek, co se posral do šusťáků, a ji to štvalo, protože ho chtěla. Takže mi pak říkala Markétice a nadávala mi a já zas pomlouvala ji, protože měla takovej zvyk, že cokoliv novýho si přinesla, musela vyprávět, kolik to stálo. Naši tvrdili, že to se pak pozná, co se u nich doma hlavně řeší, a já si připadala oproti Lucce morálně na výši, že u nás doma se to takhle neřeší. Lucčina zášť vůči mně teda pokračovala i během mejch neštovic a pokračovala až do maturity, protože tam jsem ji zas naštvala, že jsem měla vyznamenání, ačkoliv jsem se celej gympl flákala, a to nebylo fér. Jsem nicméně ráda, že moji fotku v tátovým pyžamu, s neštovicemi a čtrnáct dní nemytejma vlasama nepořídila.

Po třech tejdnech jsem konečně zas začala vypadat jako člověk a vlastně rovnou z postele se vydala na lyžařskej výcvik, kde jsem se na sjezdovce musela mazat krémem s faktorem sto, aby mi po těch neštovicích nezůstaly pigmentový skvrny.

Další významnou kapitolou mýho nezdravýho dětství jsou zuby. Do první třídy jsem samozřejmě klasicky šla bez předních jedniček, ty mi pak vyrostly mnohem víc, než bych chtěla. Byly velký, byla mezi nima velká mezera a já vypadala jako takovej blonďatej králíček s předkusem. Začala jsem proto chodit na rovnátka k paní doktorce, kde se v čekárně vždycky čekalo tři hodiny a znamenalo to ulít se z vyučování vlastně na celej den. Paní doktorka měla na šešulce hlavy takovou divnou kožní chorobu, vypadalo to, jako kdyby jí tam rostly malý houbičky. Rovnátka jsem nosila poctivě a zuby se mi docela srovnaly, takže už jsem vypadala jen jako králík, bez předkusu a mezery.

Asi tak tejden po tom, co mi rovnátka ty zuby srovnaly, jsem šla s kamarádkou na plavečák a zkoušela sjet tobogán po břiše. Rozběhla jsem se, sjela po břiše a nějak to nevypočítala, zuby udělaly cvak o spodek tobogánu a já najednou viděla, jak kolem mě ve vodě plavou dva kousky mejch králičích zubů. Někam pryč, na věčnost. Jeden zub jsem měla uštípnutej v půlce, druhej asi ve třetině, pěkně do obloučku. A tak jsem brečela a máma taky brečela a táta možná někde tajně taky brečel.

Naše paní zubařka s náma bydlela v paneláku a s našima se znala, a to byl možná jeden jedinej důvod, proč jsem celou pubertu nenosila zlatý zuby. Máma mě k ní tehdy dovedla a ona se na mě podívala a řekla, že mi ty zuby nemůže dodělat bílou hmotou, protože je to moc velkej kus, a že mi tam musí dát korunky a ty musej bejt zlatý, protože žijeme v hiphopovým klipu na MTV. Ne. Protože jsem ještě mladá na keramický korunky. Máma se rozbrečela, já se taky rozbrečela a máma pak řekla, že v žádným případě zlatý zuby mít nebudu, a tím mi asi zajistila poměrně normální dospívání.

Paní zubařka mi pod pohrůžkou smrti ty zuby dodělala bílou hmotou a nutno říct, že měla pravdu. Anebo byla neschopná. Ty dodělávky mi totiž čas od času upadly a dělo se to samozřejmě v ty nejnevhodnější momenty. Třeba den předtím, než jsem měla hrát hlavní roli ve školním divadle. Nebo při tom, když jsem si dávala pusu se svým klukem Pepou. Ale jedna věc na tom všem byla velmi pozitivní: paní zubařka mi tehdy ty zuby dodělala kratší, a já tak definitivně přišla o králičí image.

Ať už jsem stonala s čímkoliv, táta vždycky řekl, že jsem simulant a hypochondr. Vlastně jsem neznala význam ani jednoho z těch slov, pamatovala jsem si akorát tu větu ze Švejka, že „das ganze tschechische Volk ist eine Simulantenbande“, a trochu se mi to pletlo s větou, co občas říkala babička, když chtěla poukázat na moji lenost a superschopnost odkládat věci na potom: „Morgen, Morgen, nur nicht heute, sagen alle faulen Leute.“ Vždycky mi dalo strašnou práci přesvědčit tátu, že jsem opravdu nemocná, že to nedělám, abych nemusela do školy a mohla na videu koukat na Císařův pekař a Pekařův císař.

Ještě víc než obvinění ze simulace mi přišlo nefér, když mi naši říkali, že to píchání zanícenýho ucha „přece nemůže bejt tak hrozný“, a pak jsem měla strašně škodolibou radost, když jednou oba rodiče chytli virovej zánět středního ucha a oběma jim ho museli píchnout a oni pak uznali, že je to nejhorší bolest světa.

Blbý bylo, že jak jsem si zvykla přesvědčovat všechny okolo, že jsem nemocná a fakt mi něco je, asi jsem o tom přesvědčila i sebe. Někdy ve čtrnácti mě prostě začalo bolet břicho a bolelo mě a bolelo a já si hledala, jakou chorobu mám, a pak jsem byla přesvědčená, že stoprocentně umřu. Chodila jsem často ke svojí paní doktorce s různejma diagnózama a ona mě vždycky uklidnila, že neumírám, poslala mě na nějaký vyšetření, abych byla v klidu, a já pak chodila po ultrazvucích a brali mi krev a všude říkali, že jsem úplně zdravá. Jenže mě to břicho fakt bolelo a byla jsem nešťastná, že už to tak bude navždy.

Pak jednou paní doktorka řekla, že to možná mám psychický, což jsem nechápala. Jak mě může bolet břicho proto, že mám starosti? A ve chvíli, kdy jsem se smířila s tím, že to takhle funguje, břicho bolet přestalo a začala mě bolet hlava. Bolela mě každej den od rána, ve škole jsem po pár hodinách byla zoufalá a s každým to řešila a nikdo nevěděl, jak mi pomoct. Paní doktorka tehdy opět zkonstatovala, že neumírám, že to bude zas ta psychika anebo páteř a ať nad tím nepřemýšlím a nechám to bejt.

A tam někde začal takovej začarovanej kruh, do kterýho jsem se dostala a vymotala se z něj až za dalších patnáct let. Do mojí hlavy se zavrtal takovej nepříjemnej pocit, že něco někde v mým životě není v pořádku, že se děje něco, co se dít nemá, a že se rozhodně stane něco zlýho, a ten pocit na mě číhal. Kdykoliv jsem měla trochu víc času na přemejšlení nebo horší dny, ten pocit na mě vykouknul a pokryl můj mozek jako velká černá plachta. Pohltilo mě to a já pátrala, co v tom mým životě je špatně, a většinou skončila u svýho zdraví.

Stal se ze mě tehdy Wiki doktor. Měla jsem nastudovaný všechny choroby a příznaky a léčby a procedury a u doktorů jsem byla jako doma a nikdy jsem nebyla zcela přesvědčená, že jsem OK. Obden jsem si diagnostikovala smrtelnou nemoc a smiřovala se s brzkou smrtí. Moje okolí mě mělo za blázna, já byla nešťastná a ztracená sama v sobě a ve svojí hlavě a čím dál větší procento dne mi zabíralo přemýšlení, na co zítra umřu.

Těžko říct, jestli za to všechno mohlo to dřívější nonstop stonání s ušima, nebo pocit, že mi nikdo nevěří, že mi něco je. Často jsem si chtěla v hlavě zase zpátky zapnout nějakým tlačítkem tu bezstarostnost a vrátit dobu, kdy mě moje zdraví spíš nezajímalo.

Moje dny probíhaly legračně. Ráno jsem se probudila, a ještě než jsem vstala, začala jsem přemýšlet: Jak se cítím? Je mi dobře? Jsem unavená? Jsem vyspalá? Kolik hodin jsem spala? Bolí mě něco? Něco mě bolí. Co to znamená? Vstávám. Jdu do koupelny. Vyplazuju na sebe jazyk. Má správnou barvu? Co zorničky, vypadají normálně? Mám hlad? Sakra, nemám hlad, je normální, že nemám hlad? Mám nechutenství, to je asi příznak nějaký choroby… a než jsem si zvládla vyčistit zuby, už jsem měla rakovinu žaludku. Bylo to na palici a nedalo se to vydržet a taky jsem to málem nevydržela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy InTyMně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.