Stephen King

pod pseudonymem Richard Bachman

SROVNÁNO SE ZEMÍ

Copyright © Richard Bachman, 1981

Introduction copyright © Stephen King, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Roadwork

Translation © Ivan Němeček, 2005

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-163-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-164-1 (mobi)

Jak je důležité míti Bachmana

Toto je můj druhý úvod k takzvaným „Bachmanovým knihám“ – jak sám pro sebe označuji těch několik prvních románů vydaných pod jménem Richarda Bachmana, románů, které se poprvé objevily jako nijak neavizované paperbacky pod značkou nakladatelství Signet. První předmluva nestála za moc; připadá mi jako učebnicový příklad autorského zatemnění smyslů. Ale nijak mě to nepřekvapuje. Když vznikala, nebylo Bachmanovo alter ego (tedy jinými slovy já) v nijak zvlášť hloubavé nebo analytické náladě; cítil jsem se tehdy okradený. Bachman nepřišel na svět jako ledajaký krátkodobý alias; měl tu původně vydržet dlouhou dobu, a když ve spojitosti s ním začalo padat mé jméno, překvapilo mě to, znervóznilo a naštvalo. Což není právě nejpříhodnější rozpoložení k psaní esejů. Tentokrát si snad povedu lépe.

Ze všeho, co se o Richardu Bachmanovi dá říct, je nejdůležitější patrně to, že opravdu ožil. Ne úplně, samozřejmě (podotkl s nervózním úsměvem); nepíšu to s žádnými falešnými představami. Ačkoli… no… možná trochu ano. Vždyť co jiného se autoři beletrie snaží ve svých čtenářích probudit než právě falešné představy – přinejmenším v okamžiku, kdy před nimi vývoj románu či povídky ještě leží otevřený a spisovatel se jen těžko dokáže ubránit tomu… jak to jen nazvat? Možná „cílenému klamání“?

Richard Bachman se každopádně nezrodil jako klam, ale jako útočiště, pod jehož ochranou jsem mohl vydat několik raných děl, u nichž jsem měl pocit, že by se čtenářům mohla líbit. Pak začal růst a ožívat, jak už to u výtvorů spisovatelské fantazie tak často bývá. Začal jsem si ho představovat jako chovatele mléčného skotu… jeho manželku, krásnou Claudii Inez Bachmanovou… jeho osamělá novohampshirská rána vyplněná dojením krav, chystáním dřeva a vymýšlením příběhů… jeho večery vyplněné psaním, vedle psacího stroje značky Olivetti nepostradatelnou sklenku whisky. Znal jsem jednoho spisovatele, který – pokud mu šlo všechno od ruky – vždycky říkal, že jeho současná povídka nebo román „přibírají na váze“. Stejným způsobem začal přibývat na váze i můj pseudonym.

Když se pak všechno provalilo, Richard Bachman zemřel. V těch několika rozhovorech, jež jsem pokládal za nutné k tomuto tématu poskytnout, jsem osvětlil, že zemřel na rakovinu literárního pseudonymu, ale v podstatě ho zabil šok: náhlé uvědomění, že vás lidi občas prostě nenechají na pokoji. Méně vkusně (i když poměrně trefně) řečeno, Bachman byl takovou upírskou částí mé existence, kterou zabilo sluneční světlo veřejného odhalení. Mé pocity ohledně celé této kauzy byly natolik zmatené (a natolik plodné), že vyústily v knihu (Kingovu, nikoli Bachmanovu) Temná půle. Vypráví o spisovateli, jehož pseudonym George Stark skutečně ožije. Mé ženě se tenhle román vždycky protivil, protože pro Thada Beaumonta sen o tom, že je spisovatelem, převládá nad skutečností, že je taky člověk; klamavé myšlení u něj nadobro zastíní realitu a následky jsou pak děsivé.

Tenhle problém já jsem ovšem neměl. Opravdu ne. Odložil jsem Bachmana stranou, a přestože mi bylo líto, že musel zemřít, lhal bych, kdybych nepřiznal, že se mi zároveň trochu ulevilo.

Tuto knihu (i ostatní Bachmanovy knihy) napsal mladý muž plný zloby, energie a hlubokého zaslepení uměním i řemeslem literární tvorby. Nevznikly jako Bachmanovy knihy per se (Bachman tehdy ještě koneckonců ani neexistoval), ale v určitém bachmanovském rozpoložení: díky mírnému vzteku, sexuální frustraci, ulítlému smyslu pro humor a sžíravému zoufalství. Ben Richards, vychrtlý, již téměř tuberkulózní protagonista Running Mana (k Arnoldu Schwarzeneggerovi ve filmové adaptaci má tak daleko, jak si jen dokážete představit) narazí uneseným letadlem do mrakodrapu Network Games, přičemž zabije nejen sám sebe, ale také stovky (možná tisíce) vysokých úředníků VéVé; to je happy end přesně ve stylu Richarda Bachmana. Závěry dalších Bachmanových románů jsou ještě temnější. Stephen King vždycky chápal, že kladný hrdina nemusí pokaždé zvítězit (viz Cujo, Řbitov zviřátek a – možná – Christina), ale zároveň chápal, že většinou se tak stane. Ve skutečném životě vyhrávají kladní hrdinové každý den. Většinou se o jejich vítězstvích ani nedoslechneme (titulek MANŽEL OPĚT DORAZIL V POŘÁDKU Z PRÁCE by nejspíš mnoho novin neprodal), ale nejsou proto o nic méně skutečná… a beletrie by měla odrážet realitu.

Přesto…

V prvním konceptu Temné půle jsem Thada Beaumonta nechal citovat Donalda E. Westlakea, velice zábavného spisovatele, který pod jménem Richard Stark vydal také řadu značně ponurých detektivek. Když se ho jednou ptali, z čeho ten rozdíl mezi Westlakem a Starkem pramení, zmiňovaný spisovatel odpověděl: „Když je venku hezky, píšu jako Westlake. Když prší, jsem Stark.“ Myslím, že do finální verze Temné půle se ten citát nedostal, ale mně se vždycky líbil (a často se s ním ztotožňuji, jak je teď v módě říkat). Bachman – fiktivní postava, která pro mě nabývala na skutečnosti s každou vydanou knihou, jež nesla jeho jméno – byl dokonalý prototyp spisovatele do deštivých dnů.

Kladní hrdinové většinou vítězí, odvaha většinou přemůže strach, domácí pejsek málokdy dostane vzteklinu: to všechno jsem věděl už v pětadvaceti a vím to i dnes, kdy je mi 25 x 2. Ale vím i něco dalšího: každý máme ve svém nitru místa, kde prší takřka neustále, kde jsou stíny vždycky dlouhé a lesy plné příšer. Je dobré najít v sobě hlas, jímž dokážeme hrůzy těchto míst vyjádřit a alespoň přibližně je popsat, aniž bychom zároveň popírali průzračnost slunečních paprsků, které naplňují tak velkou část našeho každodenního života.

V Kletbě promluvil Bachman poprvé skutečně sám za sebe – byl to jediný z raných bachmanovských románů, který nesl od prvního konceptu jeho jméno místo mého – a připadalo mi vážně nespravedlivé, že když takhle našel svůj vlastní, osobitý hlas, měli by si ho čtenáři plést se mnou. Bral jsem to jako hrozný omyl, protože tehdy už se pro mě Bachman stal jakýmsi id; říkal věci, které já říkat nemohl, a život tam na tom novohampshirském statku – život nijak zvlášť populárního spisovatele, jehož jméno se v žádném případě nedostane do stupidních žebříčků magazínu Forbes mezi baviče tak bohaté, až to pro ně není zdravé, natož aby ho zvali do televizních pořadů nebo hrál cameo role ve filmech –, kde si v poklidu psal své knihy, mu dával prostor přemýšlet tak, jak jsem já přemýšlet nemohl, a psát tak, jak jsem já nemohl psát. A pak se vynořily ty novinové články s odhalením „Bachman je ve skutečnosti King“ a nenašel se nikdo – dokonce ani já sám –, kdo by se nebožtíka zastal a upozornil na jednu nezanedbatelnou věc: totiž že King byl také ve skutečnosti Bachman, přinejmenším na nějakou dobu.

Nespravedlivé mi to přišlo už tehdy a přijde mi to tak i dnes, ale život vás občas trochu potrápí, s tím se nedá nic dělat. Rozhodl jsem se na čas Bachmana vypustit ze svých myšlenek i ze svého života, a podařilo se mi to. Až když jsem potom psal román Beznaděj (samozřejmě jako Stephen King), vstoupil Richard Bachman do mého života znovu.

Pracoval jsem tehdy na jednoúčelovém textovém počítači značky Wang; vypadal jako vizifon ze starých seriálů o Flashi Gordonovi. K němu jsem měl připojenou mnohem modernější laserovou tiskárnu a čas od času, když mě náhodou něco napadlo, jsem si naškrábal nějakou větičku nebo zajímavý titul na lístek papíru a přilepil si ho kouskem lepicí pásky na bok tiskárny. Když jsem se blížil do tří čtvrtin Beznaděje, visel už mezi nimi i papírek se dvěma slovy: STRÁŽCI ZÁKONA. Dostal jsem úžasný nápad na román, který se měl točit kolem hraček, zbraní, televize a předměstí. Nevěděl jsem, jestli ho někdy napíšu – spousta těch „tiskárnových poznámek“ vyšla naprázdno –, ale rozhodně to bylo zajímavé pomyšlení.

Když jsem pak jednoho deštivého dne (dne jako stvořeného pro Richarda Starka) parkoval na cestě u nás před domem, napadla mě další věc. Netuším, odkud se ten nápad vzal; nijak se nevztahoval k žádné z těch prkotin, co se mi zrovna honily hlavou. Nápad spočíval v tom, že vezmu postavy z Beznaděje a vložím je do Strážců zákona. V některých případech, říkal jsem si, by mohly hrát tytéž lidi; jinde by se změnily; ale tak jako tak by dělaly jiné věci a reagovaly by jiným způsobem, protože odlišný příběh by si žádal odlišné jednání. Říkal jsem si, že budou jako členové divadelního souboru, kteří právě hrají ve dvou různých hrách.

Pak jsem dostal ještě zajímavější nápad. Když už bych použil koncepci divadelního souboru na postavy, proč ji nepoužít i na samotnou zápletku – mohl jsem do toho nového prostředí nacpat co nejvíc prvků z Beznaděje a vytvořit jakýsi zrcadlový svět. Už předem mi bylo jasné, že spousta kritiků to označí za zdvojování a eskamotérské kousky… a koneckonců budou mít pravdu. Ale usoudil jsem, že by to mohl být povedený eskamotérský kousek. Možná dokonce prospěšný eskamotérský kousek, který názorně předvede sílu a všestrannost příběhu, jeho nezbedný půvab, jeho ničím neohraničenou schopnost upravovat několik základních prvků do bezpočtu atraktivních variací.

Ty dvě knihy by ovšem nesměly znít úplně stejně a nesměly by znamenat přesně totéž, tak jako se nesmějí podobat dvě hry, jedna od Edwarda Albeeho a druhá od Williama Ingeho, přestože je dva po sobě následující večery uvádí ten samý divadelní soubor. Jak jen bych si stvořil odlišný hlas?

Nejdřív se mi zdálo, že to prostě není v mých silách a že bude nejlepší odložit tenhle nápad do šuplíku úplně na dno mé mysli – do šuplíku označeného ZAJÍMAVÉ, ALE NEUSKUTEČNITELNÉ VÝMYSLY. Pak mi najednou došlo, že odpověď leží celou dobu přede mnou: Strážce zákona přece mohl napsat Richard Bachman. Jeho hlas zněl na první poslech stejně jako ten můj, ale uvnitř byl obrovský rozdíl – stejný rozdíl jako mezi sluncem a deštěm, dá se říct. A jeho pohled na lidi se vždycky lišil od toho mého, byl zároveň zábavnější i chladnokrevnější (výborným příkladem je Bart Dawes ze Srovnáno se zemí, moje nejoblíbenější postava z raných bachmanovek).

Bachman už byl pochopitelně po smrti, sám jsem to oznámil, jenže smrt je pro spisovatele podružný problém – jen se zeptejte Paula Sheldona, který kvůli Annie Wilkesové oživil Misery Chastainovou, nebo Arthura Conana Doylea, který na naléhání fanoušků z celého britského impéria přivedl od Reichenbašských vodopádů Sherlocka Holmese. Já jsem Richarda Bachmana ze záhrobí vlastně ani probouzet nemusel; stačilo objevit v jeho sklepě krabici s odloženými rukopisy, mezi nimiž hned nahoře leželi Strážci zákona. Pak zbývalo jen přepsat knihu, kterou už Bachman napsal.

Tohle přepisování bylo kapku obtížnější… ale zároveň mě úžasně bavilo. Byl to báječný pocit, slyšet zase Bachmanův hlas, a skutečně se stalo, v co jsem doufal: zrodilo se dvouvaječné dvojče knihy, kterou jsem napsal pod svým vlastním jménem (a práce na nich na sebe bezprostředně navazovala, jeden den skončila Kingova kniha a hned ten další začala Bachmanova). Nebyly si o nic bližší, než jsou si King s Bachmanem. Beznaděj je o Bohu; Strážci zákona jsou o televizi. Takže obě sice pojednávají o jakýchsi vyšších silách, ale o silách velice rozdílných.

Být Bachmanem pro mě vždycky hodně znamenalo, protože jsem v jeho kůži dokázal najít správný hlas a platný úhel pohledu, jež se trochu lišily od mých vlastních. Samo sebou se nelišily úplně; nejsem zas takový schizofrenik, abych něčemu podobnému uvěřil. Ale věřím, že existují triky, pomocí nichž všichni dokážeme trochu změnit úhel pohledu a vnímání – když si oblékneme nové šaty a jinak se učešeme, taky se hned vidíme trochu jinak –, a že tyhle triky mohou být velice užitečné, neboť díky nim nacházíme cesty, jak oživit a osvěžit staré přístupy k životu, jak život sledovat a tvořit umění. Účelem tohoto komentáře v žádném případě není naznačovat, že jsem v Bachmanových knihách dokázal něco výjimečného, a rozhodně ho nepíšu proto, abych se pokoušel jakkoli zvednout jejich uměleckou hodnotu. Ale mám svou práci příliš rád na to, abych ji nechal zbytečně zatuchnout, když to není nutné. Bachman pro mě představoval jeden ze způsobů, jak trochu oživit spisovatelskou rutinu, jak se bránit přílišnému zlenivění a zpohodlnění.

Doufám, že se v těch raných dílech projevuje i jistý vývoj Bachmanovy osobnosti, a doufám, že se v nich podstata té osobnosti úspěšně odráží. Ponurý tón vyprávění, zoufalství, které proniká i skrz smích (vlastně zoufalství, které proniká především skrz smích) – ne, Richard Bachman není člověk, kterým bych toužil být napořád, i kdyby byl ještě naživu… ale bylo příjemné mít tuhle možnost, tohle druhé okno do světa, třebaže trochu polarizované. Přesto při pročítání následujících stránek nejspíš zjistíte, že Dick Bachman má jedno společné s Georgem Starkem, alter egem Thada Beaumonta: není to dvakrát příjemný chlap.

A přemýšlím, jestli se náhodou v té krabici, kterou ovdovělá paní Bachmanová objevila ve sklepě jejich novohampshirského statku, nenacházejí ještě nějaké další rukopisy, třeba těsně před dokončením.

Občas o tom přemýšlím opravdu hodně.

Stephen King

Lovell, Maine

16. dubna 1996

Památce Charlotte Littlefieldové

Kniha Přísloví 31:10-28

Prolog

Já nevím proč. Vy nevíte proč.

Nejspíš to neví ani Bůh.

Je to prostě záležitost vlády.

– Z rozhovoru s náhodným

chodcem o válce ve Vietnamu,

asi v roce 1967

Jenže to už bylo po Vietnamu a život v zemi šel dál. Na konci rychlostní komunikace č. 784 poblíž Westgate byl toho horkého srpnového odpoledne roku 1972 zaparkovaný newsmobile televizní stanice WHLM. Kolem látkou potaženého pódia postával hlouček narychlo sehnaných lidí. Tenká látka zakrývala hrubou konstrukci sbitou z holých prken. Nad zatravněným náspem za pódiem byly dálniční kabiny na výběr mýtného. Před pódiem se až k prvním předměstským domům táhla bažinatá louka. Času do příjezdu starosty a guvernéra k slavnostnímu ceremoniálu využíval mladý reportér Dave Albert k pořizování rozhovorů s přihlížejícími.

Přidržoval mikrofon postaršímu muži v zabarvených brýlích, který bázlivě pokukoval po kameře. „Já myslím, že je to pro město ohromná věc,“ řekl. „Bylo to už dlouho zapotřebí. Je to… pro město ohromná věc.“ Polkl naprázdno u vědomí toho, že jeho mysl, hypnotizovaná oním kyklopským okem, které zaznamenává poselství příštím generacím, jen bezmocně vysílá ozvěny sebe sama. „Ohromná,“ dodal schlíple.

„Děkuji, pane. Mnohokrát děkuji.“

„Myslíte, že to použijou? Že to bude večer ve zprávách?“

Albert vykouzlil profesionální nicneříkající úsměv. „Těžko říct, pane. Je to docela možné.“

Jeho zvukař ukázal k prostoru před kabinami pro výběr mýtného, kde právě zastavil guvernérův černý Chrysler Imperial a chromově pableskoval v letním slunci. Albert přikývl, že rozumí, a zdvihl jeden prst. Spolu s kameramanem přistoupili k muži v bílé košili s vyhrnutými rukávy, který zachmuřeně zíral na pódium.

„Mohl byste nám sdělit svůj názor na tuhle událost, pane…?“

„Dawes. Jistě, mohl.“ Měl příjemný tichý hlas.

„Točím,“ zamumlal kameraman.

„Myslím, že je to na hovno,“ řekl stále příjemným hlasem muž v bílé košili.

Kameraman se ušklíbl. Albert přikývl, podíval se vyčítavě na muže v bílé košili a dvěma prsty pravé ruky naznačil střih.

Postarší pán sledoval ten výjev s výrazem nelíčené hrůzy. Guvernér nahoře nad náspem vystupoval ze svého imperialu. Zelená kravata se mu zaleskla na slunci.

Muž v bílé košili se zdvořile zeptal: „Bude to ve zprávách v šest, nebo v jedenáct?“

„Hoho, příteli, vy jste srandista,“ odbyl ho nevrle Albert a odešel za guvernérem. Kameraman ho následoval. Muž v bílé košili pozoroval, jak guvernér opatrně sestupuje po travnatém náspu.

Na muže v bílé košili Albert znovu narazil po sedmnácti měsících, ale mohlo to být klidně poprvé, protože si nikdo z nich nepamatoval, že už se jednou setkali.

Část první

LISTOPAD

Včera pozdě večer mi na okno bušil déšť.

Přešel jsem zšeřelý pokoj a zazdálo se mi,

že ve svitu pouliční lampy vidím na ulici

ducha století, který nám říká, že všichni

stojíme na hranici.

– Al Stewart

20. listopadu 1973

Dělal věci, aniž na ně myslel. Bylo to tak bezpečnější. Jako by měl v hlavě jistič, který vypnul, kdykoli mu vytanula otázka: Ale proč tohle děláš? A příslušná část mysli se mu zatměla. Ty, Georgi, kdo tu zhasnul? Jé, to jsem byl já. Zdálo se mi, že je nějaká závada ve vedení. Počkej moment, zkusím znovu vypínač. A světla se znovu rozsvítí. Jenže ta myšlenka je pryč. Všechno je v nejlepším pořádku. Můžeme pokračovat, Freddy – kde jsme to skončili?

Cestou na autobusovou zastávku uviděl vývěsní štít s nápisem:

HARVEYHO OBCHOD SE ZBRANĚMI

Remington Winchester Colt Smith & Wesson

LOVCI VÍTÁNI

Z šedé oblohy trochu sněžilo. Byl to první sníh, který dopadal na chodník jako bílé kaňky jedlé sody a vzápětí tál. Uviděl chlapečka v červené pletené čepici, jak s otevřenou pusou lapá jazykem vločku. Stejně to hned roztaje, Freddy, promlouval v duchu k chlapečkovi, ale ten s hlavou zakloněnou k obloze stejně pokračoval v lapání.

Váhavě se zastavil před Harveyho obchodem se zbraněmi. U vchodu byl stojan s posledním vydáním novin. Titulek na první straně hlásal:

KŘEHKÉ PŘÍMĚŘÍ TRVÁ

Dole na stojanu byla bílá cedule s rozmazaným nápisem:

PROSÍM, PLAŤTE ZA NOVINY!

SPOLÉHÁME NA VAŠI POCTIVOST,

PRODEJCE MUSÍ ZAPLATIT KAŽDÝ VÝTISK

Uvnitř bylo teplo. Obchod byl dlouhý, ale nepříliš široký. Měl pouhou jednu uličku. Vlevo byla skleněná vitrína plná krabic s municí. Okamžitě rozpoznal náboje do dvaadvacítky, protože jako kluk v Connecticutu měl jednorannou pušku té ráže. Toužil po ní tři roky, a když ji konečně dostal, nevěděl pořádně co s ní. Chvíli střílel na plechovky a jednou vystřelil na sojku. Nebyla hned mrtvá. Seděla v narůžovělé skvrně na sněhu a pomalu otvírala a zavírala zobák. Pušku pak pověsil na hák, kde zůstala tři roky, dokud ji za devět dolarů a svazek komiksových časopisů neprodal jednomu klukovi z ulice.

Další munici už tolik neznal. Třicet třicet, třicet nula šest a pak jeden náboj, který vypadal jako zmenšený granát do houfnice. Jaká zvířata se tímhle zabíjejí? napadlo ho. Tygři? Dinosauři? Náboj ho fascinoval, jak tam tak seděl ve skleněné vitríně jako laciný pamlsek ve výloze cukrárny.

Prodavač nebo majitel zrovna mluvil s tlouštíkem v zelených kalhotách a vybledlé zelené košili. Košile měla kapsy s patkami. Hovořili o pistoli, která ležela rozložená na další vitríně. Tlouštík palcem odsunul závěr a oba zírali do naolejované komory. Tlouštík něco řekl a prodavač nebo majitel se zasmál. „Že se automat vždycky zasekne? To máš od svýho táty, Macu, přiznej si to.“

„Harry, ty strašně kecáš, ale fakt strašně.“

To ty taky, Frede, pomyslel si. Ale fakt strašně. Víš o tom, Frede?

Fred řekl, že o tom ví.

Skleněná vitrína vpravo se táhla po celé délce obchodu. Byla plná pušek zavěšených na kolících. Rozpoznal dvouhlavňové brokovnice, ale to bylo tak všechno. Přesto někteří lidé – jako například ti dva u pultu – byli v tomhle světě zabydlení stejně jako on ve finančním účetnictví na vysoké škole.

Popošel hlouběji do obchodu a zahleděl se do vitríny s pistolemi. Byly tam nějaké vzduchové pistole, pár dvaadvacítek, jedna osmatřicítka s dřevěnou pažbou, pětačtyřicítky a nakonec zbraň, v níž poznal čtyřiačtyřicítku Magnum, jakou měl Drsný Harry v tom filmu. Slyšel, jak se o tom filmu v prádelně baví Ron Stone s Vinniem Masonem, a Vinnie řekl: „Takovouhle zbraň by poldovi ve městě nikdy nepovolili, takovou uděláš i na velkou dálku do člověka díru.“

Tlouštík Mac a prodavač nebo majitel Harry (jako v Drsném Harrym) už společně zbraň složili. „Dej mi vědět, až ti přijde ten menschler,“ řekl Mac.

„Jistě, ale tvý předsudky proti automatům jsou iracionální,“ řekl Harry. (Usoudil, že Harry musí být majitel – prodavač by vůči zákazníkovi slovo iracionální nikdy nepoužil.) „Tu cobru musíš mít už příští týden?“

„To bych moc rád,“ řekl Mac.

„Nic neslibuju.“

„To ty nikdy… ale stejně seš ve svým oboru nejlepší ve městě a víš to.“

„Jistěže vím.“

Mac poplácal zbraň ležící na skleněné vitríně, obrátil se k odchodu, vrazil do něj – Bacha, Macu, když něco takového uděláš, tak se usmívej – a šel dál ke dveřím. Z novin, které měl Mac v podpaží, si mohl přečíst:

KŘEHKÉ PŘÍ

Otočil se k němu Harry. Stále se usmíval a kroutil hlavou. „Můžu vám nějak pomoct?“

„To doufám. Ale předem vás varuju, že o zbraních vůbec nic nevím.“

Harry pokrčil rameny. „A je nějaký zákon, že byste měl? Chcete ji pro někoho? K Vánocům?“

„Ano, přesně tak,“ chopil se toho. „Mám jednoho bratrance, jmenuje se Nick. Nick Adams. Žije v Michiganu a je blázen do zbraní. Strašně rád loví, ale je v tom ještě něco víc, je to něco jako –“

„Koníček?“

„Ano, tak nějak.“ Už málem řekl fetiš. Oči mu spočinuly na pokladně, kde byla přilepená stará samolepka, na níž stálo:

KDYŽ POSTAVÍTE ZBRANĚ MIMO ZÁKON,

BUDOU JE MÍT JEN TI,

KTEŘÍ MIMO ZÁKON STOJÍ

Usmál se na Harryho. „To je velká pravda,“ řekl.

„To teda je,“ přikývl Harry. „A ten váš bratranec…“

„No, on se tak trochu rád ukazuje. Ví, jak rád jezdím na člunu, a tak mi k minulým Vánocům koupil motor Envirude; má šedesát koní. A poslal mi ho vlakem. A já mu dal jen loveckou vestu. Připadal jsem si jako blbec.“

Harry chápavě přikývl.

„No a před šesti týdny jsem od něj dostal dopis, kde se chlubil jako kluk, který dostal volňáska do cirkusu. Dal se dohromady se šesti kamarády a koupili si společně zájezd do Mexika, do nějaké volné honitby –“

„Kde se smí lovit bez omezení?“

„Ano, tak to psal.“ Trochu se zasmál. „Zastřelíte si toho, kolik chcete. Oni to tam kvůli tomu chovají. Jeleny, antilopy, medvědy, bizony, všechno.“

„Není to Boca Rio?“

„To si vážně nepamatuju. Ten název mi připadal delší.“

Harrymu se zasněně zamžily oči. „Ten chlápek, co teď odešel, já a dva další jsme byli v Boca Riu v pětašedesátém. Já ulovil zebru. Zebru! Mám ji vycpanou doma v loveckém pokoji. V životě jsem neprožil lepší časy, nikdy. Závidím vašemu bratranci.“

„Mluvil jsem o tom s manželkou a dala mi volnou ruku,“ řekl. „Měli jsme v prádelně dobrý rok,“ řekl. „Pracuju v prádelně Modrá stuha ve Westernu.“

„Jo, já vím, kde to je.“

Měl pocit, že by s Harrym mohl mluvit celý den, do konce roku, splétat pravdy a lži do nádherné zářivé tapiserie. Ať si svět běží kolem. Vykašlat se na nedostatek benzinu a drahé hovězí a křehké příměří. Vystačíme si s hovory o neexistujících bratrancích, viď, Frede? Jasně, Georgi.

„Letos máme smlouvu s Ústřední nemocnicí a taky s psychiatrickou léčebnou a získali jsme tři nové motely.“

„Děláte taky pro motel Quality na Franklinově?“

„Ano, děláme.“

„Párkrát jsem v něm přenocoval,“ řekl Harry. „Povlečení bylo vždycky vzorově čisté. Zvláštní, že když je člověk v motelu, nikdy ho nenapadne, kdo pere povlečení.“

„No, měli jsme prostě dobrý rok, a tak jsem si myslel, že bych Nickovi mohl koupit pušku a pistoli. Vím, že vždycky chtěl čtyřiačtyřicítku Magnum, jednou to dokonce řekl i přede mnou –“

Harry přinesl Magnum a opatrně ho položil na skleněnou vitrínu. Pak ji zdvihl. Bylo vidět, s jakou rozkoší ji potěžkává. Vypadal jako odborník.

Znovu ji položil na vitrínu.

„Nábojová komora u téhle zbraně –“

Zasmál se a zdvihl ruku. „Nemusíte mě přesvědčovat, já už jsem rozhodnutý. Ignorant se vždycky rozhoduje takhle. Kolik nábojů si k ní mám vzít?“

Harry pokrčil rameny. „Dejte mu tak deset krabiček, ne? Dokoupit si je může vždycky. Ta zbraň stojí dvě stě osmdesát devět plus daň, ale já vám ji dám za dvě stě osmdesát včetně střeliva. Co vy na to?“

„Skvělé,“ řekl a myslel to vážně. Pak ho napadlo, že by bylo slušné ještě něco dodat. „Je to nádherná zbraň.“

„Jestli to bude Boca Rio, tak si ji užije.“

„A teď k té pušce –“

„Co už má?“

Pokrčil rameny a rozhodil ruce. „Je mi líto, ale to vážně nevím. Dvě nebo tři brokovnice a pak jednu, myslím, že říkal poloautomat –“

„Remingtonku?“ Harryho otázka přišla tak rychle, až dostal strach; připadal si, jako by se brodil po pás ve vodě, která náhle opadla.

„Myslím. Ale můžu se plést.“

„Remingtonky jsou nejlepší,“ pokýval hlavou Harry a znovu ho uklidnil. „Do jaké ceny chcete jít?“

„Budu k vám upřímný. Ten motor ho stál tak čtyři stovky. Já bych rád šel tak do pěti set. Maximálně do šesti.“

„Vy se s tím bratrancem máte dost rádi, co?“

„Vyrůstali jsme spolu,“ řekl upřímně. „Myslím, že bych Nickovi dal pravou ruku, kdyby ji chtěl.“

„Tak já vám teda něco ukážu,“ řekl Harry. Vybral ze svazku jeden klíč a došel k prosklené skříni. Otevřel ji, postavil se na stoličku a vyndal dlouhou těžkou pušku s vykládanou pažbou. „Je možná trochu dražší, než jste měl na mysli, ale je to nádherná zbraň.“ Harry mu ji podal.

„Co to je?“

„Čtyřistašedesátka Weatherbee. Potřebuje těžší střelivo, než mám právě na skladě. Ale můžu vám ho objednat z Chicaga, kolik budete chtít. Dodací lhůta je asi týden. Je to dokonale vyvážená zbraň. Střela z tohohle děla má kinetickou energii u ústí hlavně kolem čtyř tisíc joulů… to je, jako když do vás narazí minibus. Když to jelen koupí do hlavy, musíte si vzít jako trofej kulku.“

„Když já nevím,“ řekl s pochybností v hlase, i když už se rozhodl, že tu pušku chce. „Nick sbírá trofeje. To je součástí –“

„Ale samozřejmě.“ Harry vzal pušku, odsunul závěr a odhalil komoru, do které by se vešel poštovní holub. „Do Boca Ria se nejezdí kvůli masu, takže bratranec může střílet na břicho. S touhle puškou se nemusí trápit, že to zatracené zvíře bude stopovat v kopcích dvanáct mil a ono bude celou tu dobu trpět, natož pak se bát, že zmešká večeři. Tohle dělo zvířeti rozpráší vnitřnosti široko daleko.“

„Kolik?“

„No, řeknu vám to takhle. Ve městě ji neprodám. Kdo by chtěl protitankové dělo, když s ním může střílet leda tak po bažantech, které když pak podáte na stůl, chutnají po výfukových plynech? Maloobchodní cena je devět set padesát, velkoobchodní šest set třicet. Nechám vám ji za sedm set.“

„Takže původně stojí… skoro tisíc dolarů.“

„Na zakázky nad tři sta dolarů dáváme desetiprocentní slevu. To už jste na devíti stovkách.“ Pokrčil rameny. „Pokud ji dáte svému bratranci, zaručuju vám, že takovou ještě nemá. A jestli má, koupím ji zpátky za sedm set padesát. Dám vám to písemně, tak jsem si tím jistý.“

„Myslíte to vážně?“

„Naprosto. Naprosto. Samozřejmě, je dost drahá. Je dost drahá. Můžeme se podívat na jiné pušky. Ale jestli je vážně blázen do pušek, nemám nic jiného, co by už nemohl mít.“

„Rozumím.“ Nasadil zamyšlený výraz. „Máte tu telefon?“

„Jistě, vzadu. Chcete zavolat své ženě a promluvit si s ní?“

„Asi bych měl.“

„Jistě, pojďte.“

Harry ho zavedl do zadní místnosti zavalené nepořádkem. Na lavici a poškrábaném stole se válely součástky zbraní, péra, čisticí kapalina, reklamní brožurky a lahve s ocelovými broky.

„Tamhle je ten telefon,“ řekl Harry.

Zatímco se Harry vrátil, aby zabalil magnum, zdvihl sluchátko a vytočil číslo.

„Díky, že jste vytočili číslo meteorologické služby Weatherphone,“ řekl zvučný nahraný hlas. „Odpolední sněhové přeháňky přejdou večer do mírného sněžení –“

„Ahoj, Mary,“ řekl. „Poslouchej, jsem v nějakém Harveyho obchodě se zbraněmi. Jo, kvůli Nickymu. Tu pistoli, o které jsme mluvili, jsem vybral bez problémů. Byla hned ve vitríně. Pak mi ten chlápek ukázal pušku –“

„– vyjasní se až zítra odpoledne. Nejnižší noční teploty budou lehce pod nulou, průměrné denní teploty kolem čtyř stupňů nad nulou. Pravděpodobnost nočních srážek je –“

„Tak co myslíš, že mám udělat?“ Harry stál za ním ve dveřích; viděl jeho stín.

„Jo,“ řekl, „to já vím.“

„Děkujeme, že jste vytočili číslo meteorologické služby Weatherphone. Nezapomeňte sledovat náš pořad na Newsplus-Sixty, kde vás každý večer v šest hodin Bob Reynolds seznámí s aktuální předpovědí počasí. Na shledanou.“

„No jistě. Já vím, že je to hodně.“

„Díky, že jste vytočili číslo meteorologické služby Weatherphone. Odpolední sněhové přeháňky přejdou do –“

„Určitě, miláčku?“

„Pravděpodobnost nočních srážek je osmdesát procent, zítra –“

„Tak dobře.“ Otočil se na lavici, usmál se na Harryho a ukázal mu kroužek z palce a ukazováku.

„Je to fajn chlap. Prý mi zaručuje, že Nick takovou ještě nemá.“

„– zítra odpoledne. Nejnižší noční teploty –“

„Já tě mám taky rád, Mary. Ahoj.“ Zavěsil. Bože, Freddy, to byl parádní výstup. To byl, Georgi. To byl.

Vstal z lavice. „Říkala, že ji mám koupit, jestli se mi líbí. Tak jo.“

„A co uděláte, jestli vám příště dá thunderbirda?“

Opětoval Harryho úsměv. „Vrátím ho nerozbaleného.“

Cestou zpátky do obchodu se Harry zeptal: „Jak si přejete platit?“

„Kartou American Express, jestli vám to vyhovuje.“

„Samozřejmě.“

Vytáhl kartu. Vzadu bylo na zvláštním proužku napsáno:

BARTON GEORGE DAWES

„Ty náboje přijdou určitě včas, abych mohl Fredovi poslat všechno najednou?“

Harry vzhlédl od úvěrové karty. „Fredovi?“

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Nick je Fred a Fred je Nick,“ řekl. „Nicholas Frederick Adams. Na to jméno je takový vtip. Vyprávěli jsme si ho v dětství.“

„Aha.“ Harry se zdvořile usmál nevyřčenému vtipu, který neznal. „Chcete mi to podepsat?“

Podepsal.

Harry vytáhl zpod pultu další sešit, těžký, s kovovým řetězem upevněným ke kroužku v horním rohu. „A sem prosím vaše jméno a adresu pro federály.“

Cítil, jak se mu prsty na peru sevřely. „Jistě,“ řekl. „Víte, v životě jsem nekupoval zbraň, a tak jsem z toho trochu vedle.“ Napsal do sešitu své jméno a adresu.

Barton George Dawes, 1241 Crestallen Street West

„Oni strkají nos do všeho.“

„A to ještě není nic proti tomu, co všechno by chtěli dělat,“ řekl Harry.

„Já vím. Víte, co jsem tuhle slyšel ve zprávách? Chtějí zákon, který stanoví, že řidič motocyklu musí mít chránič úst. Chránič úst, proboha. Copak je to věc vlády, aby rozhodovala, jestli si člověk chce nechat zničit můstek?“

„Podle mě rozhodně ne,“ řekl Harry a zasunul sešit pod pult.

„Nebo se koukněte na to prodloužení dálnice u Westernu. Nějaký usmrkaný zeměměřič řekne: ‚Povede to tudy‘ a stát rozešle spoustu dopisů s textem: ‚Je nám líto, ale prodloužení dálnice 784 povede přes váš pozemek. Máte rok na to, abyste si našli nový dům.‘“

„To je hanba.“

„Jo, to je. Co znamená ‚právo na vyvlastnění pro veřejný účel‘ pro někoho, kdo v tom zatraceném domě žil dvacet let? Miloval se v něm s manželkou a vychoval v něm dítě a vracel se do něj z cest? To je zákon, který si vymysleli, aby člověka mohli líp zlomit.“

Pozor na to, pozor na to. Spínač byl trochu pomalý a sepnul příliš pozdě.

„Není vám něco?“ zeptal se Harry.

„Dal jsem si k obědu takový ten dlouhý sendvič, a to jsem neměl dělat. Strašně mě to nadýmá.“

„Zkuste tohle,“ řekl Harry a vytáhl z náprsní kapsy roličku pilulek. Bylo na ní napsáno:

ROLAIDS

Vzal si vrchní pilulku a hodil si ji do pusy bez ohledu na to, že na ní ulpělo nějaké vlákno. No jen se na mě podívejte, jako v nějaké televizní reklamě. Díky přebytku žaludečních kyselin dokáže spořádat sedmačtyřicetinásobek vlastní váhy.

„Mně vždycky pomůžou,“ řekl Harry.

„Pokud jde o ty náboje –“

„Jistě. Týden. Nejvýš dva. Objednám vám jich sedmdesát.“

„A nechcete si tu ty zbraně nechat? Dejte na ně cedulku s mým jménem nebo něco. Asi jsem pitomý, ale já je v domě nechci. Hloupost, co?“

„Každý jsme nějaký,“ řekl Harry klidně.

„Tak dobře. Napíšu vám číslo do práce. Až přijdou ty kulky –“

„Náboje,“ přerušil ho Harry. „Náboje nebo střelivo.“

„Náboje,“ řekl s úsměvem. „Tak až přijdou, zavolejte mi. Zabalím zbraně a pošlu vám to všechno najednou. Železniční expresní služba přepravuje zbraně, ne?“

„Jistě. Váš bratranec bude muset jen podepsat příjem, nic víc.“

Napsal své jméno na jednu z Harryho navštívenek. Stálo na ní:

Harold Swinnerton 849–6330

HARVEYHO OBCHOD SE ZBRANĚMI

Střelivo Historické zbraně

„No ne,“ řekl. „Jestli vy jste Harold, tak kdo je Harvey?“

„Harvey byl můj bratr. Zemřel před osmi lety.“

„To je mi líto.“

„To bylo nám všem. Jednoho dne sem přišel, otevřel, vynuloval pokladnu a ranila ho mrtvice. Jeden z nejlepších chlapů, které byste kdy chtěl poznat. Dokázal skolit jelena na dvě stě metrů.“

Podali si přes pult ruce.

„Zavolám,“ slíbil Harry.

„Opatrujte mi je tu.“

Vyšel znovu do sněhu a minul KŘEHKÉ PŘÍMĚŘÍ TRVÁ. Začínalo přituhovat a rukavice si nechal doma.

Cos to tam vyváděl, Georgi?

Cvak, jistič.

Než by se dostal na autobusovou zastávku, mohlo dojít k něčemu, o čem někde četl. Tak to už tedy ne.

* * *

Crestallen Street West byla dlouhá, z kopce se vlnící ulice, z níž byl slušný výhled na park a výtečný výhled na řeku, dokud nezasáhl pokrok ve formě výškových obytných domů. Ty vyrostly před dvěma lety na Westfield Avenue a téměř celý výhled přehradily.

Číslo 1241 byl venkovský dům s výškově děleným podlažím a garáží pro jeden vůz. Před domem byl dlouhý dvůr, nyní holý a čekající na sníh – na skutečný sníh. Příjezdovou cestu na jaře vyasfaltovali.

Vešel dovnitř a uslyšel televizi, nový zenith, který si koupili v létě. Sám na střeše instaloval dálkově nastavitelnou anténu s vlastním motorkem. Ona to kvůli chystaným změnám nechtěla, ale on na tom trval. Když to jde nainstalovat, uvažoval, jde to taky odinstalovat, až se budou stěhovat. Barte, nebuď blázen, je to jen mimořádný výdaj… a pro tebe práce navíc. Ale on tenhle její nápor vydržel, až nakonec řekla, že mu ustoupí. A to říkala jen zřídka, když mu na něčem záleželo natolik, že se dokázal přebrodit hustou melasou jejích argumentů. Tak dobře, Barte, tentokrát ti ustoupím.

Teď sledovala rozhovor Merva Griffina s nějakou celebritou. Tou celebritou byl Lorne Green, který mluvil o svém novém policejním seriálu Griff. Lorne vyprávěl Mervovi, jak strašně se mu ta práce líbila. Brzy přijde černá zpěvačka (nějaká negerská hopsanda, pomyslel si), o které nikdo nikdy neslyšel, a něco zazpívá. Nejspíš „I Left My Heart in San Francisco“.

„Ahoj, Mary,“ zavolal.

„Ahoj, Barte.“

Na stole ležela pošta. Probral se jí. Dopis Mary od její ujeté sestry z Baltimoru. Výpis z kreditního účtu Gulf – zůstatek osmatřicet dolarů. Výpis z běžného účtu: 49 položek Má dáti, 9 položek Dal, stav účtu $ 954,47. Ještě že v tom obchodě se zbraněmi použil kartu American Express.

„Káva je horká,“ zavolala na něj Mary. „Nebo jsi chtěl radši panáka?“

„Panáka,“ řekl. „Já se obsloužím.“

Ještě tři dopisy. Upomínka z knihovny na knihu V aréně se lvy od Toma Wickera. Wicker měl před měsícem přednášku v Rotariánském klubu a byl za mnoho let zdaleka nejlepší řečník.

Osobní vzkaz od Stephana Ordnera, jednoho z šéfů firmy Amroco, která už téměř úplně vlastnila Modrou stuhu. Ordner chtěl, aby se u něj zastavil a pohovořil si s ním o Waterfordské smlouvě – vyhovoval by mu pátek, nebo se chystá na Díkůvzdání někam odjet? Pokud odjíždí, ať zavolá. Pokud ne, ať přijde i s Mary. Carla vždycky Mary ráda vidí a podobné kecy.

A další dopis ze správy silnic. Stál a dlouze se na něj díval v šedém odpoledním světle, které sem pronikalo okny, a pak odložil veškerou poštu na servírovací stolek. Nalil si skotskou na led a odnesl si ji do obývacího pokoje.

Merv pořád tlachal s Lornem. Barvy na novém zenithu byly víc než dobré; byly téměř mystické. Kdyby byly naše mezikontinentální balistické střely tak dobré jako tahle televize, napadlo ho, jednou by někde mohlo dojít k velkému třesku.

Lorne měl stříbrné vlasy; byl to naprosto nepředstavitelný odstín šedi. Chlapče, já tě nechám ostříhat dohola, pomyslel si a zasmál se. Tohle s oblibou říkávala jeho matka. Netušil, proč mu představa holohlavého Lornea Greena připadá tak zábavná. Možná je to jen záchvat opožděné hysterie z té epizody z obchodu se zbraněmi.

Mary se na něj podívala s úsměvem na rtech. „Je tu něco k smíchu?“

„Ne,“ řekl. „Jen tak mě něco napadlo.“

Usadil se vedle ní a štípl ji do tváře. Byla to vysoká osmatřicetiletá žena v tom stadiu, kdy se rozhoduje o tom, v co se ve středním věku promění mladistvá krása. Měla výbornou pleť a malá prsa, která se příliš neprověšují. Hodně jedla, ale díky průtokovému metabolismu si zachovávala štíhlou postavu. Ani za deset let nebude mít problémy vyjít v plavkách na veřejnou pláž, bez ohledu na to, jak se bohové rozhodnou naložit se zbytkem její tělesné schránky. To ho přivedlo k vlastnímu narůstajícímu bříšku. Sakra, Freddy, každý šéf má břicho. Je to symbol úspěchu, stejně jako Delta 88. Máš pravdu, Georgi. Stačí si hlídat budíka a cigára a člověk se v pohodě dožije osmdesátky.

„Jaký jsi měl dneska den?“ zeptala se.

„Dobrý.“

„Dostal ses do toho nového závodu ve Waterfordu?“

„Dneska ne.“

Ve Waterfordu nebyl od konce října. Ordner to věděl – musel mu to zašvitořit do ucha nějaký ptáček – a proto ten vzkaz. Novou provozovnu měli vybudovat v bývalé textilní továrně a čilý realitní agent irského původu ho neustále uháněl. Už to musíme uzavřít, opakoval mu donekonečna čilý Ir. Nejste jediní ve Westsideu, kdo o to má zájem. Dělám, co můžu, namítal čilému irskému agentovi. Musíte být trpělivý.

„A co ten dům v Crescentu?“ zeptala se ho Mary. „Ten cihlový.“

„To je nad naše možnosti,“ bránil se. „Chtějí osmačtyřicet tisíc.“

„Za tohle?“ rozhorlila se. „To je dálniční loupež!“

„To tedy je.“ Zhluboka se napil whisky. „Co ti psala sestřička Bea z Baltimoru?“

„Jako obvykle. Chodí teď na skupinovou hydroterapii, která jí má zvednout sebevědomí. Není to legrační? Barte –“

„To tedy je.“

„Barte, musíme s tím něco udělat. Dvacátý leden se blíží a my se ocitneme na ulici.“

„Já dělám, co můžu,“ řekl. „Musíme prostě být trpěliví.“

„A ten koloniální domek na Union Street –“

„– je prodaný,“ dokončil její větu a dopil sklenici.

„A právě tohle jsem měla na mysli,“ řekla vyčerpaně. „Pro nás dva by bohatě stačil. S penězi, které nám město dá za tenhle dům a pozemek, jsme mohli jednat rychleji.“

„Mně se ten dům nelíbil.“

„Tobě se toho teď nelíbí docela dost,“ řekla překvapivě sžíravě. „On se mu nelíbil,“ informovala televizi. Negerská hopsanda zrovna zpívala „Alfie“.

„Mary, já opravdu dělám, co můžu.“

Otočila se a vážně se na něj zahleděla. „Barte, já vím, jaký vztah k tomuhle domu máš –“

„To nevíš,“ řekl. „To vůbec netušíš.“

21. listopadu 1973

Během noci napadlo trochu sněhu, a když se před ním lomozně otevřely dveře autobusu a on vystoupil na chodník, viděl stopy lidí, kteří tu byli před ním. Vydal se po Fir Street a slyšel, jak se za ním s tygřím vrčením rozjel autobus. Z modrobílé firemní dodávky na něj zamával Johnny Walker, který vyrážel už na své druhé ranní sběrné kolečko. Taky mu zamával. Bylo krátce po osmé hodině.

Prádelna začínala provoz v sedm, kdy dorazili předák Ron Stone a vedoucí prádelny Dave Radner a natlakovali kotel. Žehlířky košil si odpíchly v půl osmé a dívky od mandlu přicházely v osm. Nenáviděl přízemí prádelny, kde se dělaly hrubé práce a kde se vykořisťovalo, ale muži a ženy, kteří tam pracovali, ho z nějakého zvráceného důvodu měli rádi. Říkali mu křestním jménem. A on měl rád je, až na několik výjimek.

Vešel vchodem pro řidiče a proplétal se mezi koši s ložním prádlem ze včerejšího večera, které žehlírna ještě nestačila zpracovat. Každý koš byl zakrytý plastovou fólií, aby se na prádlo neprášilo. U čelní stěny utahoval Ron Stone hnací řemen na staré milnorce, zatímco Dave se svým pomocníkem, čerstvým absolventem vysoké školy Stevem Pollackem, nakládali do praček Washex motelové ložní prádlo.

„Barte!“ zahulákal na něj Ron Stone. Hulákal pořád. Po třiceti letech překřikování sušiček, žehliček, mandlů a ždímaček mu to přešlo do krve. „Ta mrcha milnorka se pořád zasekává. Automatické bělení vůbec nefunguje, takže ho Dave musí řídit ručně. A ždímání se věčně přerušuje.“

„Už jsme objednali nové,“ uklidňoval ho. „Za dva měsíce –“

„Ve Waterfordu?“

„Jistě,“ vyhrkl trochu překotně.

„Za dva měsíce budu zralej na blázinec,“ řekl Stone ponuře. „A ten přechod… to bude horší než přehlídka polský armády.“

„Podle mě bude trochu míň zakázek.“

„Míň? Tři měsíce se tady z toho prádla nevyhrabem. Pak už bude léto.“

Přikývl. Nechtělo se mu v hovoru pokračovat. „S čím dneska začínáte?“

„Na řadě je Holiday Inn.“

„Přidejte ke každé várce půl metráku ručníků. Víte, jak pořád řvou, že mají nedostatek ručníků.“

„Jo, řvou kvůli všemu.“

„Kolik toho máte?“

„Podle papírů tři metráky. Převážně od Shrinerů. Většina toho tady zůstala přes pondělek. V životě jsem neviděl zprasenější prostěradla. Některý bys mohl postavit.“

Ukázal hlavou na nováčka Pollacka. „Jak se zapracovává?“

Modrá stuha měla na místě asistenta vedoucího prádelny značnou fluktuaci. Dave na ně měl příliš vysoké nároky a z Ronova hulákání byli nejdřív nervózní, pak je začalo rozčilovat.

„Zatím mu to jde,“ odpověděl Stone. „Vzpomínáš si na toho posledního?“

Vzpomínal si. Ten kluk tu vydržel tři hodiny.

„Jo, vzpomínám. Jak že se jmenoval?“

Ron Stone se zachmuřil. „Nějak si nepamatuju. Baker? Barker? Tak nějak. Minulej pátek jsem ho viděl v nákupním středisku, rozdával letáky k bojkotu hlávkovýho salátu nebo něčeho takovýho. To je, co? Nedokáže si udržet místo, a tak chodí a všude roztrubuje, jaká je to všivárna, že Amerika nemůže bejt jako Rusko. To bych brečel.“

„V příští várce už vezmete Howarda Johnsona?“

Stone se zatvářil vyčítavě. „Vždycky ho bereme nejdřív.“

„V devět?“

„To si piš.“

Dave mu zamával na pozdrav a on jemu taky. Vyšel nahoru a prošel sušárnou a účtárnou do své kanceláře. Usadil se na otočnou židli k pracovnímu stolu a vytahal z krabice všechno, co v ní měl připravené k přečtení. Na stole měl cedulku s nápisem:

MYSLI!

Může to být nová zkušenost.

Moc si té cedulky nevšímal, ale nechával si ji na psacím stole, protože mu ji dala Mary – kdy? Před pěti lety? Vzdychl. Obchodním zástupcům, kteří tudy prošli, připadala vtipná. Řehtali se jako blázni. Ale kdybyste jim ukázali fotku hladovějících dětí nebo obrázek kopulujícího Hitlera, řehtal by se jako blázen on.

Vinnie Mason, ten ptáček, který nepochybně švitořil do Ordnerova ucha, měl na svém stole cedulku s nápisem:

MÜSLI

Co je to za pitomost, MÜSLI? Tomu by se nezasmál ani obchodní zástupce, co, Frede? Jasně, Georgi, máš recht. Zvenčí se ozval hluk dieselových motorů, a tak se otočil v židli, aby se podíval po jeho původci. Dálniční dělníci se chystali začít další pracovní den. Kolem prádelny projížděl náklaďák s dvěma buldozery na návěsu, následovaný netrpělivou frontou aut.

Z druhého patra, z místnosti nad sušárnou, se dal pozorovat postup stavby. Dálnice protínala obchodní a obytné čtvrti Westernu jako dlouhý hnědý řez, jako pooperační jizva s bahenním obkladem. Už přeťala Guilder Street a pohltila park na Hebner Avenue, kam brával Charlieho, když byl malý… když byl ještě opravdu děťátko. Jak jen se ten park jmenoval? Nevěděl. Asi jen Park na Hebner Avenue, co, Frede? Bylo v něm baseballové hřiště Malé ligy a spousta pozemních houpaček a rybníček s malým domečkem na ostrůvku uprostřed. V létě byla střecha domečku zanesená ptačím trusem. I závěsné houpačky tam bývaly. Charlie se na nich poprvé houpal právě v parku na Hebner Avenue. No a co myslíš, Freddy, starý pardále? Nejdřív byl vyděšený a brečel, a pak se mu to zalíbilo, a když byl čas jít domů, brečel znovu, protože jsem ho z té houpačky sundal. A v autě mi pak počural celé sedadlo. Je to opravdu už čtrnáct let?

Kolem přejel další náklaďák s lopatovým nakladačem.

Asi před čtyřmi měsíci zbourali Garsonův blok; ten byl asi tři nebo čtyři bloky západně od Hebner Avenue. Bylo to pár budov plných úvěrových společností, byla tu jedna dvě banky a zbytek obsadili dentisté, chiropraktici a pedikéři. To všechno by se dalo oželet, ale kina Grand mu bylo opravdu líto. Začátkem padesátých let tam viděl některé ze svých oblíbených filmů. Vraždu na objednávku s Rayem Millandem. Den, kdy se zastavila Země s Michaelem Renniem. Ten nedávno dávali v televizi a on se na něj chtěl dívat, jenže u té zatracené televize usnul a vzbudil se až při hymně. A taky vylil svou skleničku na koberec a Mary kvůli tomu špačkovala.

Ale kino Grand – to bylo opravdu něco. Teď stavějí na předměstí ta nová kina – nablýskané malé budovy uprostřed rozlehlých parkovišť. Kino I, Kino II, Kino III, Promítací sál, Kino MCMXLVII. Do jednoho takového ve Waterfordu vzal Mary na Kmotra a jeden lístek stál dva dolary padesát a uvnitř to vypadalo jak v bowlingovém sále. Ani balkon to nemělo. To Grand měl v předsálí mramorovou podlahu, balkon a nádherný historický umaštěný stroj na popkorn, kde stál velký kornout deseticent. Člověk, který trhal lístky (stály šedesát centů), nosil červenou uniformu jako portýr a bylo mu nejmíň šest set let. „Doufám, že se vám film bude líbit,“ skřehotal pokaždé. Sál byl obrovský a temný a voněl zaprášeným sametem. Když jste se usadili, nedřeli jste si kolena o sedadlo před sebou. A uprostřed visel velký křišťálový lustr. Nikdo pod ním nechtěl sedět, protože kdyby spadl, museli by vás seškrabávat nožem na kyt. Grand byl –

Provinile se podíval na hodinky. Uběhlo téměř čtyřicet minut. Bože, to nebylo dobré. Ztratil čtyřicet minut a tolik myšlenek mu zase v hlavě neproběhlo. Jen na park a kino Grand.

Není s tebou něco, Georgi?

Možná je, Frede. Asi se mnou něco bude.

Otřel si prsty tvář pod okem a podle vlhkosti na nich zjistil, že plakal.

Sešel dolů, aby si promluvil s Peterem, který měl na starosti rozvoz. Prádelna teď jela na plné obrátky, mandly hučely a syčely pod náporem první várky prádla od Howarda Johnsona, pračky skřípěly a rozechvívaly podlahu, lisy na žehlení košil syčely, jak je Ethel s Rhondou zaměstnávaly.

Peter mu sdělil, že na náklaďáku číslo čtyři odešel kardanový kloub. Nechce se na to podívat, než ho pošlou do dílny? Řekl, že nechce. Zeptal se Petera, jestli už odvezli Holiday Inn. Peter odpověděl, že ho právě nakládají, ale že ten blbeček, který to tam má na starosti, už dvakrát volal kvůli ručníkům.

Přikývl a odešel se nahoru podívat za Vinniem Masonem, ale Phyllis mu řekla, že Vinnie s Tomem Grangerem odešli do té nové německé restaurace, aby tam dohodli praní ubrusů.

„Můžete Vinniemu říct, ať se zastaví, až se vrátí?“

„Vyřídím, pane Dawesi. Volal pan Ordner, máte mu zavolat.“

„Díky, Phyllis.“

Vrátil se do kanceláře, vzal si došlou poštu a vzkazy a začal se jimi probírat. Nějaký obchodní zástupce chtěl zavolat ohledně nového průmyslového bělidla Žluťzmiz. Kam na ta jména chodí, pomyslel si a odložil vzkaz pro Rona Stonea. Ron rád předkládal Daveovi nové výrobky, zvlášť když z výrobce dokázal vyrazit čtvrt tuny jako vzorek na zkoušku.

Děkovný dopis z United Fundu. Odložil ho stranou, aby ho později připíchl na nástěnku vedle píchaček.

Reklamní leták na kancelářský nábytek z drahého borového dřeva. Do koše.

Nabídka záznamníku, který uvede nahranou zprávu a v době vaší nepřítomnosti nahraje vzkazy volajících do délky třiceti vteřin. Nejsem tu, blbečku. Neotravuj. Do koše.

Dopis od dámy, která poslala k vyžehlení šest manželových košil a vrátily se jí se spálenými límečky. S povzdechem ho odložil stranou k pozdějšímu vyřízení. Ethel měla zase tekutý oběd.

Výsledky rozboru vody z univerzity. Odložil je stranou, aby si je po obědě probral s Ronem a Tomem Grangerem.

Dopis nějaké pojišťovny, v němž umělecky vyvedeným písmem nabízeli návod, jak získat osmdesát tisíc dolarů jen za to, že zemřete. Do koše.

Dopis od čilého irského realitního agenta, který prodával waterfordskou továrnu. Psal, že nějaká obuvnická firma projevila velký zájem o koupi, a není to nikdo jiný než Thom McAn, žádní příštipkáři, a připomínal, že devadesátidenní opce Modré stuhy na koupi vyprší šestadvacátého listopadu. Měj se na pozoru, prádelní úředníčku. Tvá hodina se blíží. Do koše.

Další dopis obchodního zástupce pro Rona. Nabízí čisticí prostředek s podezřelým jménem Zloděj skvrn. Odložil ho k Žluťzmizu.

Znovu se otočil k oknu, když mu zabzučel intercom. Vinnie se vrátil z německé restaurace.

„Pošlete ho sem.“

Vinnie se vzápětí dostavil. Byl to vysoký pětadvacetiletý muž s olivovou pletí. Tmavé vlasy měl jako vždy upravené do pracně nedbalého účesu. Oblečený byl do tmavočerveného sportovního saka a tmavohnědých kalhot. Měl motýlka. Těžký frajer, co, Frede? To tedy ano, Georgi, to tedy ano.

„Jak se máš, Barte?“ zeptal se Vinnie.

„Dobře,“ odpověděl. „Tak jak to vypadá s tou německou restaurací?“

Vinnie se zasmál. „Tam jsi měl být. Ten starý skopčák šel málem do kolen, jak byl šťastný, že nás vidí. Až se usadíme v novém, Barte, tak určitě převálcujeme Universal. Ti mu ani neposlali reklamní leták, natož pak svého zástupce. Ten skopčák si nejspíš myslel, že si bude muset prát ubrusy v kuchyni. Ale nevěřil bys, jak to tam vyfikl. Tak má vypadat pivnice. Určitě to nandá konkurenci. A ta vůně… Bože!“ Nasál nosem, aby mu přiblížil tu božskou vůni, a z náprsní kapsy sportovního saka vytáhl balíček cigaret. „Až to otevře, musím tam vzít Sharon. Dá mi desetiprocentní slevu.“

Jako by slyšel majitele obchodu se zbraněmi Harryho: Na zakázky nad tři sta dolarů dáváme desetiprocentní slevu.

Bože, pomyslel si. To jsem ty zbraně kupoval včera? Opravdu?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srovnáno se zemí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.