VESMÍRNÉ MISE NIKOLY BORŮVKOVÉ:

DĚSIVÁ ZLOBA NA PLANETĚ ŠOBA

Text copyright © by Liane Moriarty, 2009

Cover illustration copyright © by Rebecca Mock, 2018

All rights reserved

Translation © Klára Kučerová, 2019

ISBN 978-80-7617-943-1

Georgeovi

Prolog

DVĚ DÍVKY A CHLAPEC STÁLI NA ÚBOČÍ hory, zaboření po kolena ve sněhu. Nad nimi se klenuly tisíce oslnivých duh. A pod nimi se jako gigantický safír třpytilo zamrzlé moře.

Menší z obou dívek měla vlnité, zlato-rezavé vlasy, ze kterých jí vítr kolem hlavy vytvořil svatozář, a dolíčky ve tvářích.

Byla v obzvlášť mizerné náladě.

„Víš určitě, že je to pravda?“ utrhla se na chlapce.

„Ne, celé jsem si to vymyslel, jen abych ti zkazil den.“ Chlapec si povzdychl. Byl to její mladší bratr, což leccos vysvětlovalo.

Druhá dívka – měla tmavě hnědé vlnité vlasy a vážnou bledou tvář – neřekla nic. Přemýšlela a tiskla si přitom prst na dolní ret.

Dívka se zlato-rezavými vlasy se hlasitě vysmrkala.

„Nikdy jsem si nemyslela, že věci zajdou tak daleko. Je to děsivé.“

„To ano,“ připustil chlapec. „Ale my budeme bojovat!“

„Samozřejmě že budeme bojovat! Jak se ta odporná pozemšťanka jmenuje?“

Chlapec vytáhl ze zadní kapsy list papíru a prozkoumal ho.

„Nikola,“ odpověděl. „Nikola Borůvková.“

1

NIKOLA BORŮVKOVÁ MĚLA MENŠÍ PROBLÉM.

Potřebovala si zavolat. Zavolat někam opravdu hodně daleko. Potřebovala zavolat někomu na jinou planetu.

Bohužel kdykoli se Nikolina máma v poslední době podívala na účet za telefon, vydala zvuk, jako by jí zaskočila rybí kost. Kdyby se na účtu objevil intergalaktický hovor, mohla by přestat dýchat nadobro.

Nikola přemítala nad svým problémem a krájela si přitom banán do misky s müsli. Byla sobota ráno a její bratr i rodiče ještě pořád tvrdě spali. Objeví se až za několik hodin, budou si mnout oči a říkat něco jako:

„Ty už jsi vzhůru? Proč?“

Zatímco Nikola jedla u kuchyňského stolu své cereálie, zamračeně si prohlížela výstřižek z novin, který její otec připíchl na nástěnku.

NIKOLA A JEJÍ PŘÁTELÉ

ZACHRAŇUJÍ SVĚT!

Pořád měla takový divný pocit, když viděla své jméno v novinách. Nikola si znova přečetla první odstavec.

Minulý týden Nikola Borůvková se skupinou mladých přátel zvaných „Vesmírná brigáda“ podnikla odvážnou intergalaktickou misi s cílem odstranit nevýslovně zlotřilou princeznu Petronellu, která vládla na planetě Globagaskar, zatímco její rodiče byli na dovolené. Rozmazlená mladá princezna přišla s opovrženíhodným plánem na zničení Země. Naštěstí se Nikola a její mladí přátelé o tomto plánu dozvěděli. Odletěli vesmírnou lodí na Globagaskar a unesli princeznu z její ložnice v paláci… Princezna je teď mrtvá a Země byla díky heroickému úsilí Vesmírné brigády zachráněna.

Reportér to pochopil špatně. Nikola a ostatní členové Vesmírné brigády princeznu unesli a přesvědčili, že nemá Zemi zničit, ale rozhodně ji nezabili! Stále byla naživu, možná až moc.

Celé dny poskakovala sem a tam, přinejmenším podle jejího posledního glextu (intergalaktického emailu zaslaného ze supermoderního počítače z globagaskarského paláce prázdnotou mezihvězdného prostoru až do starého otlučeného počítače v obýváku Borůvkovic rodiny). Princezna v glextu psala, že jejím novým koníčkem se stal kickbox a ona na svých ubohých strážných cvičí celé hodiny.

Odcestovat na Globagaskar a unést princeznu byla ta nejděsivější věc, co kdy Nikola podnikla. Nijak překvapivě se proto většina lidí domnívala, že Nikola nebude spěchat, aby znova vyrazila do vesmíru. „Teď si nejspíš chceš dát nohy nahoru a dalších dvacet let koukat na telku a pojídat popcorn, co, Niki?“ zeptal se jí otec s nadějí v hlase.

Nikola však ve skutečnosti doufala, že Vesmírná brigáda brzy vyrazí na další misi.

Odložila lžičku a vytáhla z kapsy zmačkaný dopis, aby si jej asi po tisíci dvou sté přečetla. Stálo v něm:

Drahá Nikolo,

vyrozuměl jsem, že jsi velitelkou brigády špičkově vycvičených intergalaktických bojovníků za svobodu a nedávno jsi zachránila planetu jménem ZEMĚ.

Naše malá, ale nádherná planeta momentálně čelí vážnému nebezpečí poněkud nezvyklého druhu, a my bychom rádi využili tvých služeb. Odměna bude nejen štědrá, ale i lahodná.

Pokud jste k dispozici a máte zájem přijmout novou misi, neváhejte zavolat na toto číslo: 90285608248450 9342508905180891230943809421.

S velkými nadějemi se těšíme na vaši odpověď.

NEJVYŠŠÍ VELITEL

PLANETY ŠOBA.

Nikola se toužebně zahleděla na telefon. Pokud si nepospíší a nezavolá co nejrychleji, najde si nejvyšší velitel nějakou jinou brigádu „špičkově vycvičených intergalaktických bojovníků za svobodu“.

Samozřejmě pravda byla taková, že členové Vesmírné brigády nebyli tak docela „špičkově vycvičení“. Nikola cítila záchvěv strachu při zmínce o vážném ne bezpečí. Když si představila, že by se někomu z nich něco stalo a byla by to její vina… Všichni by ji nenáviděli. Do konce života by nedostala pozvání na žádnou party. Tak proč o tom vůbec uvažuje? Položila dlaň na dopis a chystala se ho zmačkat, když jí oči znovu padly na větu „odměna bude nejen štědrá, ale i lahodná“. Nikolina prababička měla za pár dní oslavit sté narozeniny a Nikola pro ni chtěla najít dokonalý dárek. Ostatně kolik lidí se dožije stovky? Kdyby jí zaplatili něčím lahodným, Nikola by to mohla dát babičce. „Je to jen taková maličkost, co jsem ti přivezla z vesmíru,“ prohodila by ledabyle.

Zahleděla se do misky s cereáliemi. Co by měla udělat?

Plácla se dlaní do čela.

„Ale to je úplně jasné!“ prohlásila.

„Co je jasné?“ řekl kdosi a Nikola se tak lekla, že odskočila dozadu i s židlí a loktem vrazila do misky s cereáliemi, až odlétla stranou.

2

CO TU VY DVA DĚLÁTE?“

Bylo to, jakoby dva její nejlepší přátelé, Katka Hobbsová a Tyler Brown, zničehonic spadli z nebe. Stáli přímo před ní, měli sluneční brýle a klobouky a kolem ramen přehozené ručníky. Katka se vrhla kupředu a zachytila Nikolinu misku s cereáliemi těsně předtím, než dopadla na zem.

„Napadlo nás, že bys možná chtěla jít s námi do bazénu,“ řekla Katka. Odnesla misku k dřezu, opláchla ji a strčila do myčky.

„Copak to čteš?“ zajímal se Tyler.

Nikola mu podala dopis. „Přečti si to sám. Ty taky, Katko.“

Katka přistoupila k Tylerovi a nahlížela mu přes rameno.

Tyler dočetl jako první a zvedl oči. Oči za brýlemi mu zářily a uši měl celé růžové.

„Kdy odlétáme? Už jsi veliteli volala? Tohle je prostě… tohle je… sakra, nenapadá mě žádné vhodné slovo!“

„Famózní?“ navrhla Nikola.

„Pokud to znamená fakt hrozně moc skvělé, tak jo!

Co říkáš ty, Katko?“

„Hmmmm,“ Katka si hodila svůj dlouhý hnědý cop dopředu a začala žvýkat konec. „No jo.“

„Skvělé!“ prohlásil Tyler. „Musíme jednat rychle, Niki!“

„Počkej chvilku.“ Nikola se zkoumavě podívala na Katku. „Chci vědět, co si Katka myslí doopravdy.“

Katka si hodila cop dozadu a začala se kousat do rtu. „Já jen, že…“

„Co?“ zeptal se Tyler.

„Já jen, že se tam píše o vážném nebezpečí,“ hlesla Katka.

„Nemusíme do toho jít,“ řekla Nikola.

„Chci se do toho pustit, ale zároveň nechci,“ řekla Katka. „Naše první mise byla to nejlepší, ale zároveň to nejhorší, co jsem kdy zažila. Rozumíš, co tím chci říct?“

„Ano,“ odpověděla Nikola.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Tyler.

„Ale to je jedno,“ pokračovala Katka. „Musíme to udělat, nemáme jinou možnost! Spoléhají na nás všichni ubozí obyvatelé té ‚malé, ale výjimečné‘ planety!“

Nikola se cítila provinile. Sama přemýšlela jen o tom, jestli tahle nová mise bude legrace, nebo by se měla spíš bát. Vážně přikývla a zamračila se, jako by ji osud Šobanů nedal spát. „Já vím,“ řekla. „Je to velká odpovědnost.“

„Tak co jsi myslela, když jsi říkala, že je to úplně jasné?“ zeptal se Tyler.

„Došlo mi, že bychom o tom měli hlasovat,“ řekla Nikola.

„No, Šimon bude určitě pro,“ prohlásil Tyler přesvědčeně.

„To je pravda,“ přikývla Nikola. „Nejspíš si ještě bude stěžovat, že mu to nepřipadá dost nebezpečné.“

„A co Sára?“ zeptala se Katka.

„Co, ona pořád ještě patří k Vesmírné brigádě?“ podivil se Tyler. „Myslím tím, že nás posledně tak trochu zmanipulovala, abychom ji vzali.“

„Párkrát nám pomohla,“ připomněla Nikola.

„Nebyla zas tak hrozná,“ přidala se Katka. „Vlastně ani nechtěla být tak panovačná. Nakonec jsem si ji skoro oblíbila.“

„Tak jo.“ Nikola si s Tylerem vyměnili pochybovačné pohledy. Katčina laskavost občas zacházela až příliš daleko.

„A pak je tady Shimlara,“ pokračovala Katka. Shimlara byla jejich kamarádka z planety Globagaskar. Její táta Georgio byl předsedou výboru Zachraňte pozemšťánky. Shimlara se stala členkou Vesmírné brigády, když jim nabídla pomoc při únosu princezny Petronelly. Kromě toho že měřila metr osmdesát (lidé na Globagaskaru byli skoro dvakrát vyšší než pozemšťané) a uměla číst myšlenky (moc užitečná globagaskařanská schopnost!), byla jako každá jiná normální holka ze Země.

„Ta bude pro,“ prohlásili Nikola, Tyler a Katka zároveň.

„Tak se zdá, že už víme, jak hlasování dopadne,“ konstatoval Tyler.

Nikola znova vzala dopis do ruky. „Další problém je, že musím veliteli zavolat. Kolik myslíte, že bude stát hovor na jinou planetu?“

V tu chvíli do kuchyně vešel zívající Šimon. „Proč jste vzhůru tak brzy?“ zeptal se, jak ostatně Nikola čekala. Otevřel dveře ledničky a několik vteřin tam jen tak stál, než se pomalu otočil: „Říkali jste právě něco o volání na jinou planetu?“

„Jasně.“ Nikola na něj tajuplně zamávala dopisem.

„Vesmírná brigáda možná vyrazí na další misi.“

„Cože?“ Šimon zabouchl dveře ledničky a vytrhl Nikole dopis z ruky. Rychle ho přečetl. „JO! Už jsi tam volala? Proč ne? Bojíš se, co?“

„Jak by se podle tebe mámě a tátovi líbilo, kdybych zavolala na jinou planetu?“

„Aha. Máš pravdu.“

Rozhostilo se ticho, jak se snažili vymyslet nějaké řešení. Najednou zazvonil telefon a všichni sebou trhli.

Katka, která byla nejblíž, zvedla sluchátko.

Jásavým, profesionálním hlasem, který se vůbec nepodobal tomu, jak mluvila normálně, oznámila:

„Dobré ráno! Zde rezidence Borůvkových. Jak vám dnes mohu pomoci?“

Katka se naučila přijímat hovory od své mamky, která byla recepční lékařské ordinace. Kdyby sluchátko zvedl Šimon, řekl by: „Mno?“, na což osoba na druhé straně vždycky reagovala slovy: „Ehm, pardon?“

„Nikola Borůvková? Ano, zjistím, jestli může přijmout hovor. Mohu se zeptat, kdo volá?“ pokračovala Katka. Pak otevřela oči dokořán a začala jimi koulet jako vyplašený kůň.

„Co je?“ naléhala Nikola. „Kdo to volá?“

Katka podala Nikole telefon se slovy: „Nejvyšší velitel planety Šoba chce mluvit se slečnou Nikolou Borůvkovou.“

3

HALÓ?“ OHLÁSILA SE NIKOLA CHRAPLAVÝM hlasem. „Tady Nikola Borůvková.“

Tyler mlčky tančil po kuchyni a máchal přitom pěstmi, jako by právě vyhrál boxerský zápas, zatímco rozzářená Katka jí ukazovala dva vztyčené palce. Šimon mezitím psal na papír:

Hlavně to nezpackej!

Nikola si jich snažila nevšímat a soustředila se na to, co říká člověk ve sluchátku. Měl hřejivý, hluboký, sladký hlas, jako když med kape na toust.

„Snad nevadí, že ti volám. Možná právě není příhodná chvíle na rozhovor?“

„Ale ano, chci říct ne, ehm, toto je velmi příhodná chvíle,“ odpověděla Nikola. Seber se, napomenula sama sebe v duchu přísně. Musíš znít jako velitelka Vesmírné brigády, ne jako nějaká pomatená osoba na vlečená do staré noční košile potištěné obrázky medvídků koala.

„Jmenuji se Enrico. Dostala jsi můj dopis, Nikolo? Smím ti říkat Nikolo?“ pokračoval velitel. „Prosím, pro tebe jsem Enrico.“

„Ano, samozřejmě, ehm, Enrico, můžete mi říkat Nikolo,“ pronesla Nikola důležitě svým nejelegantnějším tónem. „Dostala jsem váš dopis. Vlastně jsem o tom právě mluvila s několika, ach, nejzkušenějšími členy Vesmírné brigády.“

Zvedla oči a uviděla, že se Katka, Tyler a Šimon dusí smíchy, když ji slyší takhle mluvit.

„Pak mi tedy přeje fortuna,“ prohlásil Enrico.

„No to ano,“ souhlasila Nikola, i když neměla tušení, co to ta fortuna je.

„A pověz mi, už jste se rozhodli, zda nám pomůžete?“

„Ano, velmi rádi!“ A rychle dodala: „Ovšem záleží na tom, co bude ta mise obnášet.“

Enrico zajásal: „Samozřejmě, samozřejmě! Mohu vás pozvat na večeři a poradu? Předpokládám, že se dopravíte sami?“

„Ano,“ odpověděla Nikola hrdě a myslela přitom na minihvězdolet, který Shimlara po jejich poslední misi nechala u Tylera.

„Skvěle! Tak třeba večer v šest?“

To Nikolu zaskočilo. Večer v šest? Dneska?

„Bylo mi nesmírným potěšením,“ pokračoval Enrico, aniž čekal na odpověď. „Těším se na viděnou. Samozřejmě zařídím, aby vás někdo vyzvedl na astroportu. Čao!“

Sluchátko ohluchlo a Nikola pomalu zavěsila. No nazdar, pomyslela si. Co jsem to provedla?

„Takže?“ pobídl ji Šimon.

„Máme být na planetě Šoba dneska v šest večer,“ řekla Nikola. „Čeká nás tam porada ohledně naší mise a večeře.“

„Skvěle!“ prohlásil Šimon.

„A zmínila ses, že nejsme právě špičkově vycvičení?“ zeptala se Katka ustaraně.

„O čem to mluvíš?“ ohradil se Šimon. „Jsme ti nejlepší! Nakopeme všem zadek!“ Provedl kop nad židlí, aby to demonstroval.

„Tak kdy odlétáme?“ zajímal se Tyler.

Všichni se s očekáváním podívali na Nikolu a ona si v tu chvíli znova uvědomila tíhu odpovědnosti, kterou zažívala jako velitelka. Bylo to jako vláčet na zádech těžký batoh, zatímco ostatní si chodili jen tak polehku.

„Tak jo,“ řekla. „Cestou tam budeme muset vyzvednout Shimlaru na Globagaskaru. Nevím, jak dlouho trvá let na Šobu, a taky tam nejspíš mají jiný čas, takže, hmmmm, takže bych řekla, že ze Země musíme odletět nejpozději, hmmmm, v deset.“

„Jasně! Sejdem se v deset nula-nula.“ Tyler se postavil do pozoru.

Nikola pokračovala: „Nevím, jestli je na Šobě teplo, nebo zima, takže si pro jistotu vezměte zimní i letní oblečení. Sbalte si všechno, co vám bude připadat užitečné.“

„Jako třeba co?“ zeptala se Katka, která mezitím popadla notes a začala zapisovat každé její slovo. Nikola občas sama nevěděla, co je horší – když ji členové Vesmírné brigády nerespektovali, nebo když naopak ano.

„Nevím,“ přiznala. „Prostě buďte kreativní.“

„Dobře,“ přikývla Katka nejistě.

„Nejspíš bych měla zavolat Sáře,“ řekla Nikola. „Šimone, mohl bys poslat glext Shimlaře?“

Všichni se rozešli po své práci. Nikola vytočila Sářino číslo a zaťala zuby v očekávání toho, co mělo přijít. Běžně jí popadala chuť začít tlouct hlavou o nejbližší zeď už po třiceti vteřinách rozhovoru se Sárou.

„Haló?“

„Ahoj, Sáro, tady Nikola.“

„Máma říká, že je to nevychovanost volat takhle brzy.“

Nikola se otočila a jemně bouchla čelem o kuchyňskou zeď.

„Promiň, jde jen o to, že Vesmírná brigáda vyráží na další misi…“

„Co? Kdy ses o tom dozvěděla? Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„No, ehmmm…“

„Hádám, že Katka, Tyler a Šimon o tom už ví?“

„No, dá se říct, že jo.“

„Protekce. Jak typické. Dobrý velitel by neměl nikomu nadržovat. A kromě toho mám dneska kupu práce.“

„Aha! Tak jo, v pohodě. Jen mě napadlo, že bych se měla zeptat…“

„Ale vy mě potřebujete. Poslední misi byste beze mě nezvládli. Takže kdy a kde se setkáme?“

„V deset u mě,“ hlesla Nikola. „Sbal si oblečení na všechna roční období a cokoli, co ti bude připadat užitečné.“

„Nejsi moc systematická – vážně bys tomu měla věnovat víc pozornosti a poslat nám poznámky a harmonogram. Tak bych to udělala já. Ale to je v pohodě. Takže nashle.“

Nikola zavěsila. Šimon na ni z patra zavolal: „Právě mi glextuje Shimlara! Doufá, že tahle mise bude ještě nebezpečnější než ta poslední!

„No, to já ne!“ křikla na něj Nikola, ale najednou byla ve výtečné náladě. Běžela do ložnice a začala balit.

4

NIKOLA SE PRÁVĚ PROHRABOVALA ŠUPLÍKY a hledala nějaké teplé oblečení, když do dveří strčila hlavu máma. Pořád na sobě měla noční košili a vlasy jí trčely na všechny strany, jako kdyby dostala zásah elektrickým proudem.

„Dobré ráno? Doskákala jsi daleko?“

„Co?“

„Ranní ptáče dál doskáče.“

„Aha. Ehmm, ne. Ha, ha.“

Máma zeširoka zívla a napůl vkročila do pokoje.

Nikola odkopla stranou tašku, do které balila.

„Co to znamená, když ti přeje fortuna?“ zeptala se Nikola.

„To znamená, že se něco stane díky šťastné náhodě. Řekněme, že by mě jednoho dne z ničeho nic napadlo zapsat se na keramiku a ukázalo by se, že právě mají speciální akci, kdy každá dáma, která se zapíše na kurz keramiky, dostane pusu od pohledného filmového herce. To bych pak mohla říct, že mi přála fortuna.“

Máma se na okamžik zasnila, ale pak se sebrala a řekla: „S tátou půjdeme dnes koupit dárek pro babičku. Půjdeš s námi? Nebo máš něco jiného na práci? Připadalo mi, že jsem tu ráno slyšela hlásky Katky a Tylera.“

„Promiň,“ řekla Nikola. „Už jsme se domluvili.

Něco… spolu podnikáme.“

„Aha, tak jo.“ Máma si protáhla ruce nad hlavou a znova mohutně zívla.

Neptej se, co podnikáme. Neptej se, co podnikáme.

„A co teda podnikáte?“

Nikola si povzdychla. Rozhodně nebyla dokonalá, ale rodičům nikdy nelhala. Věděla, že by tím zranila jejich city.

„Letíme na planetu Šoba. Nejvyšší velitel požádal Vesmírnou brigádu, aby přijala další misi.“

Máma několikrát rychle zamrkala. Pak vybuchla smíchy. „Dostala jsi mě podruhé. Ach, ty máš ale úžasnou fantazii, Niki! To jsi nejspíš zdědila po mně. Tvůj otec žádnou fantazii nemá. Tak jo, dobře se bav.“

Odešla z pokoje a jen za sebou zavolala: „Hlavně tam na té Šobě nezlob! A dobře se namaž proti slunci!“

Hmmm. Nikola se cítila trochu dotčeně. To bylo vážně tak nepravděpodobné, že vyráží na další misi? No jasně, přála jí fortuna, když jí máma nevěřila. Takhle bude moci odejít s čistým svědomím.

Přesně v deset dopoledne stáli všichni i se zavazadly na Nikolině a Šimonově zahradě vedle staré rezavé houpačky.

„Fajn,“ řekla Nikola Tylerovi. „Rozložíme hvězdolet. Víš, co máš dělat?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Tyler. Dřepl si vedle malého stříbrného kufříku, který přinesl s sebou. Na boku bylo napsáno SNADNO ŘIDITELNÝ MINIHVĚZDOLET. Tyler stiskl malé hranaté tlačítko s nápisem AKTIVOVAT a ustoupil. „Dejte tomu trochu prostoru,“ nařídil stroze a všichni ustoupili o několik kroků zpět.

S kufříkem se ale nestalo vůbec nic.

„Udělal jsi něco špatně,“ prohlásila Sára.

„Ne, neudělal,“ oponovala Katka.

„Mám do toho pořádně praštit?“ nabídl se Šimon.

„Trpělivost,“ prohlásila Nikola vznešeně, „je ctnost.“ Všichni na ni s obdivem pohlédli. Tu a tam se jí podobné věci prostě vynořily v hlavě.

Kufřík sebou začal škubat a kymácet se, jako by uvnitř bylo zavřené štěně snažící se dostat ven. Vznesl se ze země a začal opisovat kruhy, nejdřív pomalu, pak stále rychleji a rychleji, až z něj byl jen rozmazaný barevný vír.

Všichni znova ustoupili. Ozvalo se bouchání a řinčení a vysoký zvuk znějící jako íííííííííííí. Vyletěly jiskry.

Řach. Buch. Řach.

A byl tam, jejich hvězdolet, stříbrně a zlatě zářící ve slunečním světle.

5

PODÍVEJ NA VŠECHNY TY DUHY!“ VYKŘIKLA

Katka. Před pár minutami se zastavili na Globagaskaru, kde vyzvedli Shimlaru, a teď se jejich hvězdolet vznášel v hvězdami prozářené temnotě nad čímsi, co vypadalo jako maličký zářící golfový míček. Nikola přitiskla nos k oknu a uviděla, že tu záři vydávají stovky duh třpytících se nad planetou.

„Nejsou úchvatné?“ řekla Shimlara. „Učila jsem se o nich ve škole v intergalaktickém zeměpisu. Na téhle planetě jsou tisíce stálých duh.“

Následovalo sborové ach a och proložené několika výkřiky paráda.

„Ale to zdaleka není to nejlepší,“ pokračovala Shimlara. „To nejlepší je, že se tu dělá šobkoláda!“

„Šobkoláda?“ zeptala se Nikola.

Shimlara přikývla. „Je to ta nejlahodnější čokoláda v celé galaxii. Říká se, že když jíš šobkoládu, nemůžeš myslet na smutné věci. Vyrábí se z čerstvě narubaného marshmallow a čisté čokolády vytěžené ze šobských čokoládových polí. Vyvážejí ji do celé galaxie.“

„Na Zemi ne,“ poznamenala Sára.

Shimlara se na ni soucitně podívala. „To proto, že pozemšťané začnou šílet, když se objeví obchodní zástupci z jiné planety. Úplně normálním hvězdoletům říkají UFO a začnou běhat sem a tam s rukama nad hlavou, a tak se těžko dělají obchody. Obávám se, že žádný pozemšťan ještě nikdy nejedl skutečnou čokoládu – jen tu uměle vyrobenou napodobeninu.“

„Připravte se na přistání,“ řekl Tyler do mikrofonu a vyrušil tak všechny z čokoládového zasnění. Nikola viděla, jak je napjatý. Natáhla ruku a povzbudivě ho poplácala po rameni.

„Vedeš si skvěle,“ pronesla tiše.

„Díky,“ odpověděl Tyler a strnulá ramena mu trochu poklesla. Hvězdolet se řítil k planetě Šoba.

Když se dostali blíž, záře duh začala být stejně jasná jako sluneční svit. Nikola zamžourala a uviděla, že Tyler z kapsy košile vytáhl sluneční brýle a nasadil si je. Najednou vnitřek hvězdoletu zaplavilo blikající světlo: červené, oranžové, žluté, zelené, modré, modrofialové a růžové. Bylo to, jako by se ponořili do nádrže s tropickými rybkami.

„To je tak krásné!“ Shimlara natáhla ruce před sebe, jako by mohla tančící barevné odlesky zachytit.

„Ha! Máš oranžový nos!“ ukazoval Šimon na Sáru. Tyler si odkašlal. „Vítejte na Šobě.“

Byli zaujati duhami, a ani si nevšimli, že hvězdolet přistál.

„Skvělé přistání, kámo.“ Šimon Tylera energicky plácl do zad.

Tyler se ošil a řekl jen: „Dík.“

„Myslím, že budeme potřebovat sluneční brýle.“ Nikola si zastínila oči, neboť Tyler stiskl tlačítko otvírající průlez a záře duh ještě zesílila. Ucítila závan ledového vzduchu. „A hodně teplé oblečení,“ dodala.

Zatímco se všichni přehrabovali ve svých batozích a hledali sluneční brýle a své nejteplejší bundy, Nikola si v duchu procházela seznam věcí, které bylo nutné udělat před odletem.

„Počkat! Ještě něco!“ vyhrkla. Sama ve svém hlase uslyšela zadrhnutí prozrazující nervózní chvění v žaludku. „Tylere, zmáčkl jsi před odletem tlačítko časostlaku?“ Časostlak bylo úžasné zařízení využívající intergalaktickou molekulární konverzi ke kompresi času na planetě, kterou jste opustili. Znamenalo to, že Vesmírná brigáda mohla na Šobě strávit celý den a na Zemi nebo Globagaskaru by mezitím uběhlo jen pár minut.

„Nebuď pořád tak ustrašená. Samozřejmě že ano.“ Najednou byl Tyler pan Sebevědomý.

Nikola se zhluboka nadechla. Bylo to tady. Mise začala. Jeden po druhém vylezli z hvězdoletu a sestupovali po žebříku. Nikolu chlad štípal do tváří. Když se její chodidla dotkla země, zmizela v měkké, nadýchané hmotě sahající jí až po kotníky.

„Sníh!“ usmála se Shimlara. „Učili jsme se, že na Šobě je nejměkčí a nejsušší sníh v celé galaxii.“

Nikola se shýbla a nabrala hrst bílého prášku. Shimlara měla pravdu. Byl měkký jako peří a drobné krystalky se jí sypaly mezi prsty jako písek.

Zatímco jí sníh protékal mezi prsty, obrátila svou pozornost vzhůru k duhám klenoucím se křížem krážem nebem jako oblouky velkolepé katedrály. Škoda že si nevzala foťák. Pro příští misi si musí udělat seznam.

„Mám sbalit hvězdolet, Niki?“ zeptal se Tyler.

„Ach, ano, dobrý nápad.“

Tyler stiskl tlačítko na klávesnici hvězdoletu. Ustoupil vzad a hvězdolet začal vířit v pomalých kruzích. Otáčel se stále rychleji jako káča. O několik vteřin později hvězdolet zmizel a na místě zůstal jen stříbrný kufřík. Tyler ho uchopil za rukojeť.

„Tak jo, je čas na nějakou akci!“ Šimon kolem poskakoval po špičkách a trénoval pohyby z karate, přičemž jedním kopem jen těsně minul Sářinu hlavu.

„Velitel říkal, že nás v astroportu někdo vyzvedne,“ řekla Nikola. „A tady právě teď jsme, ne? V astroportu?“

Poněkud ustaraně se rozhlédla kolem dokola. Nevypadalo to jako normální letiště na Zemi, kde hlučí startující a přistávající letadla a tisíce cestujících se zavazadly spěchají sem a tam. Na Šobě vládlo strašidelné ticho.

Shimlara ukázala na ceduli. Bylo tam napsáno: VÍTEJTE NA ASTROPORTU ŠOBA – ŽÁDNÝ PROBLÉM ANI ZLOBA U NÁS NA PLANETĚ ŠOBA.

„Aha, dobře,“ prohodila Nikola. „No tak prostě chvíli počkáme.“

Uši jí mrzly tak, že otevřela tašku, aby si vytáhla čepici.

„Co je to?“ zeptala se Sára a ukázala na plechovku v její tašce.

„Když jsem balila, rozhlédla jsem se po kuchyni po něčem užitečném, co bych mohla vzít, a uviděla jsem na tátově polici s kořením tuhle plechovku s chilli,“ vysvětlila Nikola. „Napadlo mě, že by to mohla být dobrá zbraň. Můžu to někomu nasypat do očí.“ Nikola byla pyšná na svou vynalézavost.

Sára se ušklíbla a zatvářila se povýšeně. Sáhla do Nikoliny tašky a vytáhla plechovku ven. „No jo, ale ty jsi nakonec nevzala chilli, že? Tohle je kurkuma. Ta by neublížila ani mouše.“ Nikola se podívala na plechovku v Sářiných rukách a ke svému zděšení spatřila, že ve spěchu popadla nádobu se žlutým kořením.

„Sakra,“ hlesla. „No, to je jedno. A jakou užitečnou věc jsi vzala ty, Sáro?“

„Kompas,“ odpověděla Sára samolibě.

Nikola musela uznat, že tohle je pravděpodobně rozumná věc, kterou si člověk vezme s sebou na výpravu. „A co ty, Katko?“

Katka se zatvářila poněkud zahanbeně. „Nenapadlo mě nic lepšího než vzít cestovní Scrabble. Víš, kdybychom se začali nudit.“

„No, tak to já jsem vzal opravdu užitečnou věc,“ prohlásil Šimon a začal věci vytahovat z tašky, aby je ukázal. „Moje nové album Ječících štěňat, kdybychom potřebovali trochu dobré muziky, k tomu mazací nůž, krajíc chleba a sklenici burákového másla, kdyby nás přepadl hlad.“

„A kde je ten chleba?“ zeptala se Nikola.

„Snědl jsem ho,“ odpověděl Šimon šťastně. „Mě už hlad přepadl.“

„Skvěle,“ vzdychla Nikola. „A co ty, Tylere?“

Tyler sebou trhl. „Asi se mi budeš smát. I já jsem se rozhlížel po nějaké zbrani, ale nenapadlo mě vzít nic jiného než máminu žehličku na vlasy. Vždycky se o ni spálí.“

„Je to pořád lepší než kurkuma,“ vzdychla Nikola.

„A co ty, Shimlaro? Dala ti máma nějaké dobré zbraně?“

Shimlařina máma je na předchozí misi vybavila opravdu dobře.

„Moc mě to mrzí, ale máma prohlásila, že na Šobě se nikdy nic špatného nestalo, takže k tomu není důvod. Dala mi s sebou jen tenhle malý rychlosušič oblečení.“ Ukázala malý fén. „Říkala, že je to kvůli sněhu, největší starost jí dělalo, že bychom tu mohli chodit ve vlhkých věcech.“

„To může být docela užitečné,“ řekla Nikola a snažila se, aby na ní nebylo vidět zklamání.

„Myslím, že slyším zvonky,“ ozvala se Katka.

Z dálky se k nim vzduchem neslo melodické cinkání. Pak ucítili vibrace připomínající dupání kopyt.

„Propánajána, co je to za podivná zvířata?“ užasla Sára. „Jsou nebezpečná?“

Vypadalo to, jako by nad sněžnou plání přímo k nim letělo hejno obřích slepic. Podivná zvířata za sebou táhla velké stříbrné saně. Otěže držel muž v cylindru. Nepoužíval však bič, místo něj držel nad hlavou cosi, co vypadalo jako velké bílé péro, které tu a tam jemně přiložil na záda těch tvorů.

„Myslím, že to jsou šobhlti. Jsou to zástupci místní fauny a jsou velmi přátelští. Páni, úplně mě z toho bolí mozek, jak se snažím vzpomenout si na všechno, co jsme se učili ve škole.“

Jak se saně blížily, mohli si šobhlty lépe prohlédnout. Každé zvíře mělo tři inteligentní, vlahé hnědé oči orámované dlouhými zatočenými řasami pod jedním elegantním obloukem obočí. Měli malé, jakoby kočičí uši, krátké čenichy a bohatě opeřená, tiše pleskající křídla na bocích. Měli tenké štíhlé nohy s velkými, mohutnými kopyty. Vydávali tiché cvrlikavé zvuky jako vrabci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děsivá zloba na planetě Šoba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.