Copyright © Martin Kodýdek, 2019

ISBN 978-80-7617-854-0

„Nechci, aby si mě lidé pamatovali jako skvělého gólmana. Chci, aby si mě pamatovali jako dobrého člověka.“

Iker Casillas, mistr světa, vítěz Ligy mistrů,

pětinásobný nejlepší brankář světa

Věnováno Adině, Albertovi a všem mládežnickým

trenérům, kteří svoji práci dělají nejen z lásky ke sportu,

ale také z lásky k dětem.

Pár slov úvodem

Trenér je dalším důkazem toho, že cesty osudu jsou nevyzpytatelné. Nikdy mě nenapadlo, že napíšu knihu, natož dvě. Kladné čtenářské ohlasy na mou prvotinu Makléř mě přiměly přemýšlet o tom, zda jsem schopen vytvořit ještě něco zajímavého. Po zralé úvaze jsem usoudil, že ano.

Trenér je stejně jako moje první kniha sondou do velmi specifického prostředí, tentokrát do prostředí mládežnického fotbalu, který je pro děti nejdostupnější variantou organizovaného sportu. Stejně jako u Makléře mohu nabídnout letité zkušenosti, jelikož trénuji mládež v SK Union Vršovice, v klubu, který jsem před deseti lety sotva znal, ale jenž mi přirostl k srdci. Vážím si jeho kvalitní práce s mládeží, díky níž vyprodukoval několik velmi talentovaných hráčů s potenciálem pro vrcholový fotbal, ale hlavně vytvořil prostředí, kde se kluci (a občas i holky), co mají rádi fotbal, cítí dobře. Tedy většinou, protože nic není černobílé a výjimky se vždycky najdou.

Když jsem se začleňoval do široké trenérské rodiny, mile mě překvapil moderní a profesionální přístup ze strany fotbalového svazu, který jsem jako mnoho dalších fanoušků fotbalu považoval spíše za neschopného dinosaura. Co se týká práce s mládeží, je opak pravdou. Snaha prosadit aktuální trendy a vzdělávat trenéry tady je. Paradoxně ji nejvíce brzdí někteří trenéři odkojení metodami svého mládí, kteří na školeních (pokud na ně vůbec chodí) všechno odkývají, ale pak si jdou stejně vylít zlost na trénink, a ambiciózní rodiče, kteří jsou ve jménu kariéry svého syna a výsledků jeho týmu schopní překračovat všechna pravidla slušného chování.

Jak řekl psychoanalytik Erich Fromm: „Jen málo rodičů má odvahu a nezávislost, aby více pečovalo o štěstí svých dětí než o jejich úspěch.“ Dětský fotbal by měl být zábavou, která přináší radost, a ne sportem, v němž jde hlava nehlava o výsledky, přestože jsou jeho nedílnou součástí.

Trenér se snaží s nadsázkou a vtipem pojmenovat jak většinu dobrých, tak stinných stránek mládežnického fotbalu v Čechách a stejně jako u Makléře je mojí největší ambicí bavit.

Martin Kodýdek

Tento příběh je smyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými

postavami či událostmi je čistě náhodná.

Přípravka

(1)

„Nelepte se na sebe jako buzeranti!“

Zhruba osmiletí kluci se na sebe podívali se zděšením v očích. Buzeranti? Co to je? Zeptali se sebe navzájem pohledem.

„Co čumíte, běžíme a dodržujeme rozestupy. Už jsem vám stokrát říkal, že nemáte stát blízko sebe!“

Zástup malých fotbalistů se dal do pohybu.

„Stát!“

Kluci se nejistě zastavili a tázavě koukali směrem k trenérovi.

„Proč půlka z vás běží po patách?“

Dětské pohledy sklouzly z trenéra směrem ke svým patám.

Nikdo si nedovolil nic říct.

„Běžíme tak na padesát procent, a až řeknu teď, zrychlíte na sedmdesát, až řeknu podruhé teď, pojedete na sto. Hejbněte zadkem!“

Kluci se rozběhli.

„Teď!“

První v zástupu se zastavil a ostatní ho následovali.

„To snad není možný! Vy si snad ze mě děláte srandu! Říkal jsem vám přece, že až řeknu teď, tak zrychlíte na sedmdesát procent! Co se hlásíš?“ kývnul hlavou zezdola nahoru na chlapce, který stál v zástupu jako první.

„Pane trenére, co to jsou procenta?“

„Neptej se blbě a dělej, co ti říkám! Řekněte mu někdo, co jsou procenta!“

Nejmenší fotbalista v zástupu, který měl dres Ronalda až po kolena, se nejistě přihlásil.

„No vidíte, malej, ale chytrej. Tak to spoluhráči vysvětli, když je tak tupej.“

„Pane trenére, mohl bych prosím na záchod?“

Šéftrenér mládeže Dynama Tibor Stančev zbrunátněl vztekem. Chvíli ze sebe nemohl vydat ani hlásku a pak zařval: „Ty ses snad posral!!!“

Klučina odevzdaně vydechl: „Teď už jo.“

(2)

Prokop Veselý přišel do Spartaku trénovat před třemi měsíci. S ideály a touhou udělat něco pro děti, které se hýbou nepřímo úměrně tomu, kolik času tráví na všech možných elektronických zařízeních. Prokop hrál fotbal dvanáct let za vesnici v Polabí, později se přestěhoval za prací do Prahy a tam si také našel svou první trenérskou štaci.

Ještě předtím absolvoval studium licence určené pro trénování dětí. Od dob jeho mládí se fotbal výrazně proměnil. Z vrcholových fotbalistů se stali dobře trénovaní atleti, kteří dokonale ovládají míč. Za těch zhruba patnáct let, co se nepohyboval ve výkonnostním fotbale, se hra změnila nejen na vrcholné úrovni, ale také na té mládežnické.

Prokop vzpomínal na své dětské časy, kdy jim trenér na škváře hodil přefouknutý kožený míč nepravidelného tvaru, který připomínal přerostlou bramboru. Chvíli hráli fotbal na malé brány ze dvou oprýskaných kovových tyčí, pak si přihrávali po hrbolatém hřišti s ďolíčky, ve kterých se držela voda ještě dlouho po dešti, a nakonec si zastříleli na velkou, přičemž z hranice pokutového území tam ještě ve starších žácích pořádně dokopla tak půlka mužstva. Zbytek kluků na bránu vyslal neletící „bramboru“ silou, jež stále nebyla pro tento „typ“ míče dostatečná, takže balón se ve vzduchu téměř zastavil, spadl na zem a došoural se k nohám brankáře. Ten aspoň trochu pošetřil své rozbité tělo, obalené na některých exponovaných místech molitanovými chrániči, které při každém pádu na černou tvrdou zem dostávalo co proto.

Je až s podivem, jak je dnes vše na úplně jiné úrovni, pomyslel si Prokop. Pokud nemá klub trávu přírodní, tak má aspoň umělou, nejlépe co nejvyšší generace. Menší děti trénují hlavně s míčem (samozřejmě kvalitním značkovým) a vzdělaní trenéři s nimi pracují zejména na individuálních dovednostech. Samostudium a licence Prokopovi do hlavy dostaly znalosti, o kterých neměl před pár měsíci ani tušení. Toho materiálu, co lze stáhnout z internetu! Informace už nejsou tajné know how, ale sdílí je, kdo může, a tak i ten nejmenší klub může trénovat na špičkové úrovni. Tedy když chce, samozřejmě… A Prokop chtěl.

To se ale nedalo říci o všech trenérech. Někteří zamrzli o třicet let vzadu a podpořeni sledováním filmů o sovětských generálech v dětství trvali hlavně na disciplíně a drilu. Jaksi nepostřehli, že doporučovaný prvek zábavy vede u dětí k většímu zaujetí. O trenéry však byla nouze, a tak kluby braly všechny a nezbavovaly se nikoho. Rozdílná kvalita přístupu byla na první pohled znatelná. Prokopovi leželo nejvíce v žaludku nedaleké Dynamo, se kterým Spartak válčil odedávna. Po celé Praze známý šéftrenér Stančev prosazoval generálský přístup a hájil se výsledky. A kupodivu měl zastánce i u řady rodičů, kteří přece ze syna chtějí něco mít, v klubu musí být pořádek a výsledek je jediné, na čem záleží. Odlišná mentalita ještě zvyšovala rivalitu mezi Dynamem a Spartakem, kde působil osvícený šéftrenér mládeže Venca Hradil.

(3)

Vojta se na první trénink hrozně těšil. Táta mu koupil dres Realu Madrid se jmenovkou Ronalda. Byl mu sice velký, ale aspoň mu dlouho vydrží, říkal si. Táta pro něj vybral prý nejlepší klub v okolí, který všechno vyhrává. Tam se mu určitě bude líbit.

„Podívej, tamhle je pan trenér,“ ukázal táta Olda na malou obtloustlou postavu v upnutých teplácích a červeném dresu s nápisem Dynamo.

„Myslel jsem, že bude mladší a… a hubenější,“ zklamaně hlesl Vojta.

„Mladí dneska nic neuměj, pan trenér Stančev má spoustu zkušeností. Běž za ním, už o tobě ví.“

Vojta se mlčky šoural směrem k trenérovi. Stančev si ho po celou dobu prohlížel, a když se k němu Vojta přiblížil na doslech, zahulákal: „Nejsi na třeťáka ňákej malej? No, co se dá dělat, běž tamhle za klukama.“

Vojta ještě zpomalil svoji beztak pomalou chůzi a vtom se k němu přikutálel z klubka kluků míč.

„Nahrej, trpaslíku!“

Vojta se rozběhl a špičkou kopačky nakopl balón. Ozval se hurónský smích.

„Trpaslík, co kope bodlem! To nám tady ještě chybělo,“ prohlásil největší kluk z klubka.

V tu chvíli se ozval ostrý hvizd píšťalky. Všichni hráči se vzorně seřadili s pravidelnými rozestupy. Vojta si stoupl na kraj a pomyslel si, že jestli tohle je ten skvělý fotbalový oddíl, co mu sliboval táta, tak potěš koště. A to ještě nevěděl, že domů odejde s hnědými trenýrkami…

(4)

„Tati, za Dynamo hrát nebudu!“

„Budeš.“

„Nebudu.“

„Já říkám, že budeš, a hotovo.“

Máma Alena už to nemohla poslouchat, a tak se do rozhovoru vmísila: „Oldo, neříká přece, že nebude hrát fotbal, nechce jenom do Dynama. Upřímně řečeno, já se mu po tom, co mi říkal o tréninku, ani nedivím, jejich metody se mi taky nelíbí. Můžete to přece zkusit ještě někde jinde. Bára mi říkala, že Robin chodí na Spartak a je tam moc spokojenej.“

„Ve Spartaku jsou měkký. Vojta potřebuje pevnou ruku.“ Alena si sedla Oldovi na klín: „Můžete to přece aspoň zkusit.

Když se vám tam nebude líbit, do Dynama se můžete vrátit vždycky.“

Olda se zamyslel a pak povídá: „Ne, jsou tam měkký.“ Alena pohladila Oldu po řídnoucích vlasech a řekla Vojtovi, který všechno napjatě poslouchal: „Běž si udělat úkoly.“

I to malé dítě vycítilo, že když teď hned do pokoje neodejde, bude muset zítra zase ke Stančevovi, a tak Vojta bez řečí zmizel.

„Odkdy takhle poslouchá?“

„Od té doby, co jsi řekl, že půjdete zítra na Spartak.“

„To jsem teda neřekl.“

Alena mu strčila ruku pod košili, pohladila ho po hrudi a pak zajela níž. Olda se zatetelil blahem, Alena zajela ještě níž a směřovala k chloubě jeho mužnosti. Když u ní její ruka byla, zašeptala mu do ucha: „Když to nepůjdete na Spartak aspoň zkusit, dneska nic nebude.“ Pak se zvedla, usmála se na strnulého manžela a odkráčela za Vojtou, aby mu zkontrolovala úkol.

(5)

Prokop se řídil doporučeními z licence a aktuálními příručkami, tréninky zahajoval vždycky dynamickým strečinkem. Ty tam byly doby statického protahování ztuhlých svalů. Nejdřív pěkně rozehřát, rozkmitat nohy, připravit klouby a tělo na výkon. A pak hlavně aby trénink byl zábava. Menší děti měly rády trénování formou her, takže zařazoval například ocasáky, kdy si kluci „kradli“ rozlišováky zastrčené za trenýrky, honěnou s míčem u nohy, soutěže ve slalomech nebo třeba semafor – zelená hýbat, červená stát. Vojtu to bavilo. Prokop ho na začátku všem představil a kluci mu na první pohled přišli mnohem sympatičtější než v Dynamu, taky ho nikdo neodsuzoval kvůli malému vzrůstu.

Po rozcvičce si vzal k sobě Vojtu druhý trenér Dušan. Ten se věnoval novým klukům a probíral s nimi úplné základy. Tak se Vojta dozvěděl, že se nekope špičkou, ale nártem nebo placírkou, Dušan mu ukázal, jak se k míči správně postavit, a vůbec mu všechno jednoduše vysvětlil. Když hráli na konci fotbálek, tak mu sice kluci moc nepřihrávali, ale byl nový a ztrácel většinu míčů, tak to i chápal. Důležité bylo, že mu nikdo nenadával, když něco pokazil. Nebál se proto zapojovat do hry. Taky tady měl výhodu, že znal ze školy Robina. Ten už patřil ke zkušeným hráčům, měl za sebou víc než rok přípravky. Bylo fajn tady mít někoho známého.

Olda byl po tréninku sice trochu rozladěný, protože disciplína nebyla taková, jakou by si představoval, hráči se v zástupech bavili a cvičení mu někdy připadala chaotická, ale zase musel uznat, že to kluky včetně Vojty opravdu bavilo.

„Tati, kdy je další trénink?“

„Pozítří.“

„To je super, už se těším.“

„Nechceš přece jenom ještě jednou zkusit trénink na Dynamu?“

„Prokop říkal, že nevadí, když mi to zatím moc nejde, prý se brzo zlepším.“

„Jaký Prokop, pro tebe jen pan trenér!“

„Prokop mi říkal, ať ho oslovuju jménem, a ne pane trenére.“

„Hmm, to jsou novinky, pak má mít na tréninku disciplínu,“ řekl si potichu spíš pro sebe Olda a normálním hlasem pokračoval: „Dynamo trénuje zítra, třeba ti to podruhé přijde lepší.“

„A Prokop taky říkal, že když budu chodit na tréninky, tak mě brzo postaví do zápasu.“

Olda mlčel a vydrželo mu to celou cestu domů.

(6)

„Fotbal není kroužek! opakujte po mně.“ Ozvalo se sborové: „Fotbal není kroužek!“

„Za Dynamo můžou hrát jenom vyvolení. Ti, kteří splní moje požadavky. A ty jsou jednoduché – stoprocentní docházka na tréninky, plnění mých příkazů a naprostá oddanost klubu.“

„A co když budeme nemocní, pane trenére?“ ozval se jeden z hráčů.

„Nemoc je slabost,“ prohlásil Stančev.

„Aha, a co když budeme mít teplotu?“

„Když se nebudete měřit, nebudete mít teplotu.“

„A když nebudeme ani chodit do školy?“

„Jak jsem řekl, stoprocentní docházka je povinnost. Co jsou procenta, jsme si vyjasnili minule po tréninku. A kde je vlastně ten skrček, co se mi tu minule posral?“

„Nepřišel.“

„Vidíte! Není hoden Dynama,“ uzavřel diskuzi před tréninkem Stančev a písknul do píšťalky. „Jedeme deset koleček.“

Malí dynamáci se dali do pohybu, dodržovali rozestupy a běželi deset koleček kolem fotbalového hřiště na svůj věk celkem svižně. Když doběhli, Stančev dál rázně udílel pokyny. Mělo to své kouzlo, minimálně pro některé rodiče. Kluci ani necekli a dělali, co bylo třeba. Deset minut přihrávky pravou, deset minut levou. A zase deset koleček. Pak střelba s narážečkou od Stančeva. Ten schválně vracel svým svěřencům obtížné balóny, většina z nich si s nimi neporadila. Po chvíli cvičení zastavil: „Jste kopyta, a protože netrefíte pořádně ani bránu, budete do konce tréninku běhat.“

Po tréninku byl Stančev spokojený, jaký jim dal záhul. Moc ho nezajímalo, že trénovat fyzičku v přípravce nedává smysl, jelikož děti v tomto věku mají jiný metabolismus než dospělí. Nové moderní metody tréninku ho rozčilovaly. Vždyť za jeho mladých let se vychovalo tolik skvělých fotbalistů, tak proč něco měnit, pak z nich vyrostou akorát nagelované primadony. Pořádná zátěž a disciplína jsou jedinou správnou možností, jak vychovat kvalitního hráče. Jak si tak přemýšlel cestou z tréninku, najednou byl před svým domem. Před vraty stálo zaparkované auto. Tibor Stančev odemknul a zvolal do otevřených dveří: „Co ty doma tak brzo, už vám taky skončil trénink?“

„Neskončil, ale už jsem na ně neměla nervy, tak jsem je tam nechala s asistentkou,“ odvětila Tamara Stančeva, šéftrenérka moderních gymnastek SK Pražská Moskva, z koženého křesla v obývacím pokoji a upila trochu přímo z lahve vodky, kterou si před chvílí otevřela.

(7)

Ti dva se hledali, až se našli. Tamara byla dcerou bývalého sovětského velvyslance v Praze. Vystudovala dějiny umění na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Tibora Nováka, vyučeného číšníka, potkala v hotelu International, kam s rodiči často chodila. Tibor se do Tamary hned zamiloval, obdivoval ji a celý život se jí chtěl vyrovnat. Také proto přejal její dívčí jméno. Stejně ho rozčilovalo být jedním ze široké skupiny českých Nováků, takto se aspoň odlišil a byl dobře zapamatovatelný, což mu bylo příjemné.

Tamara se v dětství intenzivně věnovala moderní gymnastice, byla produktem sovětské sportovní výchovy – tréninky pětkrát týdně čtyři hodiny a o víkendu závody. Její život se smrsknul na školu a tělocvičnu. S vrcholovým sportem ale musela skončit v juniorkách kvůli takzvanému baletnímu přetížení kotníku, což cílevědomá dívka špatně nesla a následně si to snažila kompenzovat trénováním. Své ambice přenášela na svěřenkyně bez ohledu na to, že sama kvůli podobným tréninkovým metodám musela s gymnastikou přestat.

Dneska ji dívky opravdu rozčílily! Samé fajfky! Laik by si představil, že snad chodí kouřit někam na záchod, ale dobrá moderní gymnastka musí mít dokonale propnuté špičky nohou. I sebemenší odchylka znamená „fajfku“. Dokud všechny její svěřenkyně nezvládnou špičky, nebude spokojená. Žádný jelen, dálka, skoba ani jiné gymnastické prvky se neobejdou bez pořádných špiček.

Tamara nevypadala zrovna jako prototyp moderní gymnastky, při její výšce sto šedesát centimetrů vážila dobrých devadesát kilo. I přestože se o ní nedalo mluvit jako o štíhlé dámě, holkám vyčítala každý gram tuku. Ostatně náběh na bulimii měly z její tréninkové skupiny skoro všechny, samy se utvrzovaly v tom, že jogurt a dvě jablka jsou za celý den dostatečná strava. Ačkoliv neměla ideální proporce, Tamara se ráda odhalovala. Pokud to teplota aspoň trochu dovolovala, nosila upnutá tílka výrazných barev, aby vynikla její hlavní a jediná fyzická přednost, tedy vlastně dvě přednosti. Přes zimu si přes tílko dávala svetřík, ale když byla v hale teplota nad šestnáct stupňů, šel svetřík dolů.

„Dej mi trochu cucnout, mám toho taky dneska plný brejle,“ natáhl se Tibor pro flašku.

Tamara podala Tiborovi lahev, ten se napil jen zlehka a polohlasem si ulevil: „Kopyta.“

„Taky nějaký problém?“

„Ale ani ne, jenom bude ještě práce z nich něco vytřískat.“

„To mi povídej,“ přitakala Tamara a dala si dva loky Mamont Siberian, prvotřídní ruské vodky, která se třikrát filtruje přes sopečné horniny.

(8)

Celý areál Spartaku působil poněkud zastarale, ale měl své kouzlo. Krása je v očích pozorovatele, platilo i v tomto případě. Stančev by řekl, že je hnusný, pro Prokopa byl místní genius loci nezpochybnitelný. Když poprvé vstoupil úzkou kovovou brankou, měl pocit, jako by sem patřil, a to ještě tou dobou neměl tušení, že právě tady bude trénovat. Kabiny byly poněkud omšelé a na první pohled chladné, ale tak nějak ladily s celým retro areálem.

Chloubou Spartaku byl bufet, kterému nikdo neřekl jinak než kantýna. Poháry kam se podíváš. Klub patřil mezi nejúspěšnější v Praze, řadil se hned za tradiční ligové celky a trofeje získané za více než sto let jeho existence se už do kantýny v podstatě nevešly, a tak byly opravdu úplně všude – na poličkách, na zemi i na některých stolech či židlích. Z bufetového okýnka vykukovala holá hlava kantýnského Zděnka, který působil v klubu zároveň jako správce, jako by tam byla vysoustružená ve 3D. Jeho úsměv a dobrá nálada prozařovaly poněkud temný prostor přeplněný poháry.

„Tak co, zase zelenou?“

„No jo, zase, tu moji,“ řekl Prokop s úsměvem.

„Jasně, ta druhá už stejně došla, trenéři starších žáků mají zhruba stejnou spotřebu jako ty. Pravda, jsou na to tři,“ zasmál se Zděnek svým typickým kašlavým smíchem. „Vždycky objednávám stejné množství – padesát půllitrovek Božkov Peprmint a padesát Koli Jablko.“

„No jo, zelená trojka. Počkej na zábavě, jestli letos bude. To bude na zápis do Guinnessovky.“

S myšlenkami, jak může někdo celkem v pohodě přežívat, když vlastně pije místo vody likér, opustil Prokop kantýnu. Ve dveřích narazil na Gábinu, svoji vedoucí.

„Ahoj, Prokope, máš dresy na zápas?“

„Dresy?“

„Vždyť jsem ti říkala, že výjimečně nejdu, aby sis je vyzvedl u Zděnka.“

„Jo, něco mi to říká, ale samozřejmě jsem zapomněl,“ omluvně se usmál Prokop.

„No, já si to právě myslela, proto jsem radši dneska před tréninkem přišla.“

Gábina byla zlatá. Bez ní by Prokop snad ani nemohl trénovat. Bylo na ni stoprocentní spolehnutí, všechno zařídila, a když zrovna nemohla, zaskočil její obětavý manžel Libor.

Prokop si teda šel pro dresy, které už byly připraveny v trenérské kabině, a pak je naložil do kufru svého auta, aby na ně po tréninku nezapomněl. Z parkoviště zamířil přímo na hřiště, kde Dušan už připravoval trénink.

„Čau, promiň, zase se nějak ztrácím v těch organizačních věcech a nestíhám postavit trénink.“

„V pohodě, už jsem něco nachystal.“

Dušan byl fajn chlap a klidná síla. Teda až do té doby, než ho něco naštvalo. Kdo ho znal mimo fotbal, asi by těžko uvěřil, kolik sprostých slov zná a jak je umí používat. Zrovna minulý víkend rozhodčí nepískl záludný faul jednoho soupeřova hocha a kokoti lítali vzduchem jako vlaštovky, co odlétají do teplých krajů.

(9)

„Tak kluci, pojďte ke mně,“ zahájil Prokop trénink.

Malí fotbalisté se shromáždili do půlkruhu, jak byli zvyklí, a mžourali na trenéra.

„Omlouvám se, stojím špatně, svítí vám sluníčko do očí, tak to obrátíme,“ řekl Prokop, který právě z toho důvodu nosil na tréninky kšiltovku. Hoši vytvořili opačný půlkruh a Prokop přešel na druhou stranu.

„Na začátek pár věcí ohledně zápasu. Hrajeme v sobotu doma proti Dynamu, nominovaní jste všichni včetně Vojty. Sraz v devět patnáct v šatně. Samozřejmě vše zopakuju rodičům, protože vy jste to právě zapomněli,“ usmál se Prokop.

Na trénink dnes dorazili všichni, celkem dvanáct kluků, což nebylo moc, ale na dvě malá přípravková hřiště, kde se hraje pět proti pěti, to stačilo. Kluci stáli pořád v půlkruhu a někteří víc, někteří míň (a někdo vůbec) poslouchali Prokopa.

Zleva byl první Erik, malý kluk s dobrou kličkou, který se furt cpal do branky. Vedle něj Oleg, původem z Ukrajiny, tichý, ale šikovný. Následoval Břéťa, obrovský hoch, kterému nikdo nevěřil, že je mu teprve osm, pak Aleš, syn vedoucí

Gábiny, který byl jen o trochu menší. Vedle něj se pošťuchovala „černá síla“ – tak si říkali Maurice s Benem, kteří oba měli světlé maminky a tmavé tatínky. Někdy byli až moc živí, ale copak jim to mohl Prokop vyčítat? To tahouni Max, Robin a Cyrda frajersky pohazovali patkami a už si v tomhle věku mysleli svoje. No a půlkruh uzavírali Vendelín, pověstný svými pumelicemi pravačkou, lehkonohý Luky a Vojta.

„Vemte si balóny a ve čtverci vyznačeném metami se proplétejte mezi sebou. Jakmile řeknu stop, zastavíte.“

Kluci začali kličkovat mezi sebou navzájem, občas na znamení od trenéra uvedli míč do klidu. Když Prokop viděl, že je to přestává bavit, tak se cvičením skončil a změnil ho. Po rozehřátí se šlo na slalomy.

„Práce s balónem je pro vás teď nejdůležitější. I když si půjdete kopat mimo trénink s kamarádama, zkoušejte si různé finty, nebojte se přejít přes protihráče.“

„Táta mi říká, abych víc přihrával, že má běhat balón, a ne my,“ ozval se obr Břéťa.

„Táta ti nemá co říkat, promluvím s ním po tréninku. Nejdřív se musíte naučit s míčem, věřit si, nebát se udělat kličku. Když se to nenaučíte teď, budete celý život alibisticky přihrávat.“

„Ale táta říká, že…“ Prokop ho pokynem ruky zastavil a dodal: „Dost. Už jsem ti přece vysvětlil, jak to je.“ Břéťa kývl hlavou a šel na první slalom.

(10)

Vojta nemohl dospat. Na Spartaku byl už před devátou a kopal si s Robinem na umělce. No, na umělce. Byl to spíš takový nazelenalý koberec s nízkým chlupem, ale vedení Spartaku na ni bylo kupodivu pyšné. Bylo zvyklé na prašnou škváru, která tréninkovou plochu ještě nedávno „zdobila“, a tak mu cokoliv jiného připadalo jako luxus. Pravda byla ale taková, že se jednalo o nejhorší umělou trávu v Praze – sešlapaná, laicky položená, umělka z druhé ruky, jíž tu a tam už prorůstal plevel. Olda s Alenou samozřejmě dorazili taky, první zápas svého syna si přece nemohli nechat ujít. Olda byl hodně zvědavý, jak dopadne konfrontace Spartaku s Dynamem. Pořád mu nebylo úplně po chuti, že Vojta trénoval u Prokopa, a ne u Stančeva. Ve Spartaku se mu líbil aspoň bufet, hned po ránu měli vychlazenou plzničku a výbornou sekačku. Sympoš kantýnský ho navíc dneska pobavil. Když mu podával plátek sekané, zavtipkoval:

„Víte, čeho se nejvíc bojí vegetarián? Že ho po smrti dají do masového hrobu!“ a přidal svůj nezaměnitelný kašlavý smích.

V devět patnáct seděl Vojta podle pokynů trenéra v šatně s ostatními. Když se otevřely dveře, až moc veselá místnost mírně ubrala na hlasitosti. Vstoupili Prokop s Dušanem.

„Tak co, jsme všichni?“ Odpověď si dal Prokop sám. „Jedna, dva, tři, …, dvanáct, tudíž jsme. Kluci, zklidníme se a posloucháme.“ Šatna ztichla. „Dneska nás čeká další mistrák. Řeknu vám, co před zápasem vždycky. Buďte v klidu a hrajte nejlíp, jak dovedete. O nic nejde, tabulka se stejně v přípravce nezveřejňuje. Jde o to, abyste si zahráli další ostrý zápas a nebáli se předvést, co dovedete. Když uděláte chybu, nic se neděje, jedeme dál.“

Malé pauzy v Prokopově proslovu využil Dušan, který se víc zaměřoval na detaily. „Hrajeme s Dynamem, většina z vás je zná, dobře víte, že do toho půjdou tvrdě, nebojte se jich. A taky si nevšímejte jejich trenéra, je možné, že bude mít nějaké poznámky směrem k vám.“

Přihlásil se Cyrda, udělaný gólový hráč: „Trenére, posmíval se mi jeden kluk z Dynama, že jsme měkký a že nás přejedou.“

Prokop reagoval rychle. „Vykašlete se na tyhle řeči, teď nejde o výsledek ani o to, kdo je tvrdší, ale o to, abyste se nebáli hrát fotbal a udělat chybu. Třeba ji uděláte, třeba i prohrajeme, ale pamatujte, chybama se člověk učí.“ Pak zvýšil hlas: „Tak pojďte, jdeme na to!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trenér.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.