VLADIMÍR NOVOTNÝ

POSTŘÁDEČKY

Pokračování literárních deníků z pera literárního historika a kritika Vladimíra Novotného, které vycházely v letech 2014 až 2018 pod názvem Řádečky a zaměřovaly se na rok kalendářní, zatímco nový, předkládaný svazek zahrnuje jeden rok pisatelova života (od srpna 2016 do srpna 2017). Opět sice jde o specifickou formu deníkových záznamů, v nichž se důraz klade na reflexi jednak peripetií individuálního lidského života počínaje vstupem do pokročilého kmetského věku, jednak soudobého literárního dění, nahlíženého z mimovelkoměstského ústraní. Stranou nezůstávají ani jiné kulturní sféry.

Ačkoli jde o poetiku literárních záznamů, vznikajících souběžně s autorovou literárně kritickou a literárně historickou či esejistickou činností, tyto hutné několikařádkové sekvence jsou označovány i za „deník v próze“. Pisatel usiluje o beletristické ztvárnění jednotlivých postřehů a prožitků a v daném duchu komponuje, pokaždé ve striktně dodržovaném rozsahu, své někdy každodenní, jindy nekaždodenní paradeníkové zápisky. Právě s přihlédnutím k tomuto ladění byly již dřívější Řádečky kritikou charakterizovány též jako „román v deníku“ a takto mohou být pojmenovány i Postřádečky: rovněž usilují o symbiotický způsob podání, jakož i o reflexivní skloubení literárního a dokumentárního hlediska. Sice zcela záměrně vznikaly jako časové, snaží se však na rozdíl od jiných deníkových knih promlouvat taktéž coby mimočasové či dokonce i nadčasové. Zároveň v nich do určité míry jde o retrospektivní svědectví o životní a tvůrčí filosofii generace zformovávající se v atmosféře nadějeplných i zklamáníplných šedesátých let 20. století.

STEFANOS

VLADIMÍR NOVOTNÝ

POSTŘÁDEČKY

STEFANOS 2019

© Stanislav Maxa – Stefanos, 2019

© Vladimír Novotný, 2019

Epilogue © Ivo Harák, 2019

ISBN

978-80-87081-85-3 (tištěná kniha)

978-80-87081-87-7 (EPUB)

OBSAH

ÚVOD

POSTŘÁDEČKY 2016

Srpen

Září

Říjen

Listopad

Prosinec

POSTŘÁDEČKY 2017

Leden

Únor

Březen

Duben

Květen

Červen

Červenec

Srpen

DOSLOV

POSTŘÁDEČKY
PO ŘÁDEČCÍCH

Deník je deník, deníček je deníček, nicméně literární deník je nebo by si aspoň přál být literární výpovědí specifického (svébytného, svérázného…) ražení. Dokumentární, diaristicky komponovaná rovina by se v celoročním cyklu textů tohoto typu zastřeně i nezastřeně snoubila s polohou beletristickou – a především by takové spojení mělo za cíl vyústit v soustavné, arci cílevědomé (ale i podvědomé) „přesahování“ svého druhu. Neboli v symbiózu sacrum et profanum, v myšlenkové prolínání pozemsky osobního s nezvratně nadosobním. Což bývá metou i smyslem veškeré diaristické literární tvorby a o to se pokoušely i dřívější autorovy literární deníky (zahrnující údobí od ledna 2012 do srpna 2016), které v letech 2014–2018 vycházely knižně – v mininákladu určeném v prvé řadě pro spřízněné duše – pod souhrnným názvem Řádečky.

Víc než to, co je „nahoře“, v nich bylo (a přeje si být i nadále) v intencích zmíněného literárního deníku reflektováno to, co je „dole“. Až na výjimky se zde nekomentují společenské, politické a historické události sběhnuvší se tady i teď, právě tak – poznovu až na nepočetné výjimky – nejde o variantu průběžného literárněhistorického nebo literárněkritického referování o stavu literatury české v minulosti a přítomnosti, neřkuli v budoucnosti. To je celoživotním údělem i posláním pisatelových literárních studií a kritik, nikoli nedávných „řádečkových“ a nynějších „postřádečkových“ záznamů. Ty jsou ostatně – počínaje srpnem 2016 a konče srpnem 2017 – o poznání stručnější čili kratší. Kéž by byly rovněž hutnější a sdělnější, tak jak jsou nepochybně a záměrně aforističtější, možná i nemálo eliptičtější.

Ani krapet se nesrovnáváme s nejosvícenějším římským císařem Markem Aureliem, nicméně i Postřádečky nechtějí být po uplynutí necelých dvou tisíců roků ničím jiným než jednou z nynějších variant někdejších Hovorů k sobě. Ta eis heauton. Takovými hovory k sobě – ve zvolené podobě literárního deníku – mohou být tváří v tvář přítomnosti i tyto záznamy, byť jsou (možná) na hony vzdáleny pradávnému epiktétovskému stoicismu. Nejsou ani dílem „filosofa na trůně“, ani výtvorem „filosofa na vsi“. Snad jsou každodenním monologem, který se v touze po tichém dialogu pokorně obrací zejména k bytostem souzvučné mysli. S plným vědomím toho, leč poněkud tomu i navzdory, co pravil ve druhém století předminulého tisíciletí Marcus Aurelius: „Vše je pomíjivé, brzy se stává bájí a klesá v hrob čirého zapomnění.“

Vladimír Novotný

SRPEN

Nepokračuji v těchto paradeníkových záznamech a minireflexích, abych, řečeno s Hugem von Hofmannstahlem, „neslušně přeceňoval svou důležitost“. To rozhodně nikoli, dokonce právě naopak: možná tak činím, abych nikterak nepřeceňoval svou nedůležitost. Chci dál psát o tom, co prožívám a co si (ještě) pamatuji. Velice výstižně bylo v jednom článku konstatováno, že „svět už dávno zhrubnul a zestárnul k umíněnosti“. Jenže jak si v něm zachovat i schopnost sebereflexe?

Prvním úkonem sedmdesátiletého věku se staniž, že mám v úmyslu o poznání méně číst Lidové noviny: dojednávám, ať mi je už v prodejně neschovávají. Nejde jen o důchodcovskou úsporu a o nekalou skutečnost, že jsou čím dál anonističtější, nýbrž o jejich bující nekulturnost. Znovupříchod Ondřeje Horáka do kulturní redakce znamená sestup o patro níž. Hodlám sledovat pouze sobotní přílohu Orientace a úterní fejetony Martina C. Putny, jemuž babiškárna deníku není ni v nejmenším na obtíž.

Po několika letech se ozývám mé někdejší spolustudentce z pradávných sixties a poté přispěvatelce generačního sborníku Listopad. Reaguji na její krásné přání k narozeninám. Dlouhou dobu jsme nebyli v sebemenším kontaktu a asi mi to měla dost za zlé. Domlouváme si příležitostnou pražskou schůzku a poptávám se, co Řádečky, neboť patří k jejich nepočetným čtenářům, byť prozatím jen jediného svazku, nejspíše toho nejranějšího z roku 2012. Prý se jí opravdu líbily, tvrdí, jsouc vyzvána k úsudku.

Nedělní smaženice neboli vysloveně gurmánská pohádka! Pravý zázrak z přivezených a nasbíraných železnobrodských hub. Zároveň i oživlá dětská báj: vždyť kolikrát mě i bratra takhle maminka přímo hýčkala podobnou lahůdkou? Tehdy ovšem šlo o téměř každodenní letní rutinu (nebo rituál?). Skočte do lesa na houby, pověděla máti, šli jsme a přinesli. Takové, též takové bývalo Českosaské Švýcarsko a prázdninové měsíce v druhé půli roků padesátých. Smaženice, lesy plné borůvek a vylidněný kraj.

Dostávám k narozeninám obsáhlý a tuze milý dopis litoměřického světoběžníka a velkomilovníka literatury Iva Chmelaře. Především mě ujišťuje, že zná „znamenité Eseje o ruské literatuře“, že je měl opakovaně půjčené a že si je asi konečně koupí. No vida! Kniha se jmenuje trochu jinak, leč to nevadí, důležitější je, že Ivo má nejméně osm řad knih o ruské kultuře a že má obzvláštní pochopení pro „ruskou spiritualitu“. Co je ale zajímavé: netrpí komplexem roku 1968 a pokládá ho za „silně passé“.

S výjimkou málo oblažujících návštěv hořovické nemocnice (což píši s respektem k tamním lékařům) jsme do Hořovic nezavítali až neuvěřitelně dlouho. Kdysi jsme tam vyráželi na nákupní výpravy ergo na trasu nádraží – supermarket – nádraží a rovněž nyní tomu bylo nejinak. Leč s jedním zajímavým rozdílem: z nádraží lze nyní do hořovických ulic vůkol restaurace Valdek kráčet menším lesoparkem, tudíž je cesta mnohem příjemnější a také schůdnější. Nákup byl vydatný, kdeže však nějaká kniha!

Konečně dorazily korektury Řádečků za loňský rok! Dohromady (i s tiráží aj.) čítají tři stovky čtyřicet stran. Tentokrát ležely ladem nebo čekaly ve frontě ve vltavotýnském nakladatelství bezmála tři měsíce, než se dovyklubaly aspoň do korekturní podoby. Škoda, mohly přijít na svět mnohem dřív. Navíc ke mně doputovaly zrovna v okamžiku, kdy nefunguje tiskárna: musím si tudíž nějak poradit. Zdržení nastalo už na jaře: čekal jsem na olomoucké připomínky a pohříchu na ně čekám doposud.

Jedna známá mě žádá, ať pro ministerstvo kultury sepíši dobrozdání k vydání slavného utopického románu, jejž má v úmyslu přeložit. Přitom se dovídám celou řadu zajímavostí: ač kráčí o absolventku evangelické theologie, jež nedávno obhájila doktorskou disertaci, v současnosti, jak prohlašuje, „hlídá Franze Kafku“, což znamená, že vykonává ostříží službu ve vrátnici či v recepci Nového židovského hřbitova. Rekapituluji, které spisovatele tam střeží: nepochybně také Arnošta Lustiga a Zena Dostála!

Scéna jak z hloupého televizního sitcomu s mnohem hloupějším koncem. Nešikovným pohybem na sebe zvrhnu misku s bramboračkou a vzápětí se vymrštím od stolu. Vše se záhy uvede do pořádku, leč nemocné pravé oko, do té doby poklidně marodící, si nejspíše fatálním skokem střemhlav vzhůru narušilo sklivec. Druhého dne již rozvrásněný sklivec tvoří velké černé slunce: nevidím jím ze světa širého téměř nic. Trnu, nezhorší-li se to ještě. Toto jest vývoj od sklivce k slepci. Prozatím k poloslepci.

V čase post-postmoderním dochází na různé pikantérie svého druhu: v rozhlasové relaci po úvahách o fašismu na Slovensku a premiérově projevu k ambasadorům přišla na řadu též vzpomínka věnovaná klasiku Aloisi Jiráskovi. Já ovšem nejsem žádný pamětník, nýbrž hodnotitel. V rozhovoru mluvím až ironicky, hovořím o románových báchorkách a posléze konstatuji, že Alois Jirásek by byl velice dobrý spisovatel, jen kdyby nepsal romány. Co doporučuji: zejména autorovy živé memoáry Z mých pamětí.

Zázraky se dějí i po sedmdesátce: znenadání mi telefonuje jedna femme fatale ze Sankt-Petěrburgu, s níž jsem nemluvil čtyřiačtyřicet let. Všehovšudy čtyřiačtyřicet let. Strávila teď několik dní v Kladně, zítra odjíždí, tudíž není možné se potkat. Hovor probíhá živě, jenže pochopitelně v telegrafických sentencích, jak také jinak? Jak navázat na naše poslední povídání před více než čtyřmi desetiletími? Nakonec se aspoň stvrzujeme, že jsme živi a zdrávi. Vyzývám ji, ať se u přítele Viktora podívá na Řádečky.

Albert Krásno doporučuje v Řádečcích uvádět plná jména potrefených dotyčných. Nevím. Jinak mě jeho chvála až zaskočí: „Taková kniha konfesí a vzpomínek se musí číst jedním dechem a Tvou knihu jsem tak četl, až jsem se unavil a zadejchal. Postřehy jsou skvělé, glosy o umění polemické. Nepsal jsi svou knihu nadarmo, je krásná a zajímavá, proto jako starší a zkušenější Ti radím: vydávej Řádečky dál, musíš, nic jiného Ti nezbyde, a čiň tak s přísným editorem, jenž vyndá to plzeňské chvojí.“ Mám?

Setkání s přáteli na Zbraslavi: sice po poměrně dlouhém čase, leč zároveň nikoli tak dlouhém, aby byly změny v jejich chování zvlášť patrné. Kdo ví, co vše se za tím skrývá! S námi však jednají nesmírně přátelsky, a o to kráčí. Hostitel se považuje za jungiána a víceméně horuje pro jungiánství, zároveň je ale nečekaně nesnášenlivý: arciže v mnoha případech právem, nejednou ale nastává příkrý moment zavržení. Přímo vyhledává a vyzdvihuje případy, kdy podle něho jde o egocentrismus. I u kamarádů.

První kurs kreslení, při němž si připadám jak neohrabaný nedouk: neumím ani trochu správně uchopit náležité pisátko, třese se mi ruka, tudíž mé čáry nejsou ani čarovné, ani rovné, z kroužků mi vznikají jakési škeble a ulity – a ze čtverečků divá změť obdélníků. Posléze si člověk uvědomuje a i připouští, že nepíše rukou už skoro nic s výjimkou občasných poznámek (aspoň to!) a že jsme náramně závislí na datlování a klikání. Končetina jako kdyby zapomínala psát a ztrácí smysl pro linie i pro písmena.

Na konci prvního důchodového roku se seznamuji s velice zajímavou osobností: s odborníkem na civilizační nemoci a také básníkem a esejistou, jakož i filosofujícím vykladačem soudobého člověčího dění zejména s ohledem na větší nebo menší podíl agrese či agresivity. V mých očích však především poetou, tíhnoucím k filosofické lyrice: ostatně je i mým generačním vrstevníkem, jen o něco starším. Původem z Milevska. Konstatuji, že má do určité míry tuze blízko k pojmenování „renesanční člověk“.

Po nemile dlouhé prodlevě alespoň půldruhé hodinky posedím u branického piva s Alešem Hamanem a mám z toho velkou radost, méně již z přítelova zdravotního stavu. Nyní je řadu týdnů uvězněn ve vršovickém bytě, neboť v domě opravují výtah, v praxi ho žel neopravují, tudíž nebohý Aleš kulhá z pátého patra a zpět. Právě že kulhá, chodí čím dál hůř, prý na něho doléhá i zelený zákal. Navíc jim domácí navyšuje činži o dvanáct stovek neboli o čtrnáct tisíc ročně. Ano, takto žije vědec v důchodu.

Do mého života či živobytí začínají vstupovat tzv. bílé pláště. Mohou chlácholit, snad i konejšit, dlí-li v povědomí i v podvědomí velká úzkost: kupříkladu dnes mi vlídná zdická internistka sdělila, že je se mnou přinejmenším na první lékařský pohled prý všechno v pořádku, především hladina cukru v krvi notně poklesla a i další laboratorní analýzy jsou veskrze příznivé. To arciže neznamená, že bych se medle pustil do sladkých poživatin nebo ubral na zeleninových krmích. Pouze úzkostí o něco ubylo.

Po dnešních lékařských telefonátech Hanka připomíná tvrzení jedné naší známé, že doktorská obec po zkušenostech s vrstvami občanskými, řečeno kulantně, pokládá za stěžejní úkol pomáhat a zachraňovat inteligenci: ergo i pány doktory a pány docenty apod. Tomu odpovídá jejich jednání: podotýkám, že arci v obou směrech. Jistěže ze všeho nejvíce záleží na tom, aby bylo lze pomoci a bylo co zachraňovat. Na tom se dá budovat i oboustranná důvěra. Navíc doktoři čtou: sice málo, ale čtou.

Také však umějí zhurta připravit člověku pořádný šok! Hned o půl osmé ráno mi volá dr. B. a totálně mě zmrazí úvodní větou: „Když mi chcete zredigovat knížku, tak jde o to, abyste nepřišel o zrak.“ Načež sdělí, že mě objednal na vyšetření v Ústřední vojenské nemocnici ve Střešovicích a že kontrolu v Krči mám odhlásit, neboť je rozumnější jít ke kováři, nikoli ke kovaříčkovi. Přitakám: snad je všechno v souladu s Prozřetelností. Jde o vše, jde o oko, přesto dnes musím z Příbrami přivézt sváteční dort.

Začínám být velkým obdivovatelem nádražních a podobných knihovniček, v nichž je možno si výtisky půjčovat a po přečtení zase vracet: vesměs jde o fondy ze sedmdesátých a osmdesátých let. Nabídky jsem využíval již v Budislavi, neodolám ani svodům nádražní knihovničky příbramské. Nalézám v ní tituly, které bych rád četl, leč z různých důvodů se k nim nedostal. S chutí sáhnu po jednom svazku autobiografické pentalogie Antona Hansena Tammsaareho: čili po knize, u níž nikdo neví, o čem je.

Zapni si fontek!, vyslechnu po ránu nabádavé pokárání. Dá se sice domyslet, o co kráčí, leč ono slovo „fontek“ neznám, nikdy jsem ho neslyšel, vůbec si nevybavuji, že by ho Hanka kdy vyslovila. Tak už to chodí: žena mě čas od času překvapí, ne-li zaskočí nějakým nadmíru záhadným a nesrozumitelným krkonošským výrazem, jejž ani ona sama vůbec nepoužívá a jenž jí zničehonic vytryskne z úst co slovo prosté jako jazykový relikt dětských let. Nyní si na něj nejspíše náramně dlouho nevzpomene. Fontek.

Když si v paměti vybavím oslavování mých padesátých a šedesátých narozenin, vpravdě by mě nikdy (nebo jen stěží) nenapadlo, jak a kde se bude odehrávat pestrá příbuzenská sešlost ke dni nynějšího životního výročí: v „přísálí“ divadelního sálu místního Obecního domu. A že jubilant bude obklopen zmíněným příbuzenstvem, dvěma vlastními vnuky a třemi nevlastními ratolestmi, neboli se stane svědkem ryzího třígeneračního zastoupení. Co je ale hlavní: všechno se děje ve znamení dobré mysli.

V devadesátých letech jsem se sblížil s jednou moravskou partou (ba i tak se tomu dá říkat), která se nějakou dobu scházela nikoli v Brně, jak by se předpokládalo, nýbrž v Podivíně na Břeclavsku. O něco později se rozešla a rozpadla, jak už to bývá. V téže době se do Podivína nastěhoval a dlouho tam žil fotbalista Jiří Tichý, který hrál v slavném chilském finále MS 1962. Nastoupil na pravém beku místo Jana Lály a coby stoper ho pohříchu nenahradil, byť prohru nezavinil. Teď zemřel: v dvaaosmdesáti.

Už loni se mi někdejší exilová básnířka pochlubila, že jí přišlo pozvání do Krymu: na literární čtení a podobně. Velice jí to vymlouvám: pozvaly ji přece proputinovské instituce a náramně pochybuji, že by šlo o něco podobného jako u výprav Evy Kantůrkové do lidové Číny: ta se vícekrát vydala (gratis!) jako ministerská radní podpořit opozici, byť ve vší tajnosti. Co má však přinést tato „kulturní“ exkurze do anektovaného Krymu? Připadá mi to jako vyslovené chucpe. Hle, zhýčkaná poetka brejždí po světě.

Zvolna se uzavírá můj první jednooký týden. Nepatrně, ale pouze nepatrně se cosi zlepšuje, to aby mě pámbu trochu povzbudil, jinak jde o zkušenost, o kterou není co stát. Čtu se zavřeným okem, píši se zavřeným okem, skoro vše musím činit se zavřeným okem. Pořád sice zůstávám optimistou, leč kdo by neměl nahnáno! Maně si vybavuji slavné pařížské gobelíny s jednorožcem; já teď ztělesňuji výjevy s jednoočcem. Dalo by se na dané téma utěšeně vtipkovat, jenže s tímto čertem raději nikoli žertem.

Týden končí nevesele: během večera pětkrát vypnou proud. Posléze se ukáže, kletě, že dofungovalo spojení na internet ergo jsem v háji. Psát dokumenty sice mohu, jenže veškerá komunikace se světem je vepsí. Nemohu odevzdat termínovanou práci, s níž jsem se včera lopotil. To znamená telefonáty, možná nutné cestování do Berouna, další výdaje, v tom lepším případě spousta zcela lichých starostí. Zatímco přemýšlím, jak to řešit a co půjde vyřešit, zvesela vypnuli proud znovu. A zase na pár vteřin.

Je to skoro na den přesně už padesát let, kdy pár studentů z Prahy a Bratislavy vysadili v Moskvě a krátce nato odeslali do Leningradu, aby si tam pobyli s menšími pauzami plných deset měsíců. Těch vzpomínek, těch zážitků! Čím víc jsem se vyhýbal školním povinnostem (v systému sovětské výuky byli slovanští Čechoslováci v téže kategorii co Afričané), o to dychtivěji jsem se nořil do ruské kultury a ruských reálií. A do cestování. Nezavítal jsem pouze do Běloruska, do Moldávie a do Uzbekistánu.

Sepisuji další text do připravovaného knižního souboru Kritikův rok. V tomto případě však nejde o recenzi, nýbrž o žánrové a tematické zamyšlení nad několika ranými prózami Miloše Urbana, které dokončím navzdory urputnému vypínání a umrtvování počítače. Zároveň si tak i nadále zachovávám kontakt s pardubickou Partonymou (či Partonymami?) a dokonce jsem prý redakci vytrhl trn z paty: měli poskrovnu příspěvků do odborné rubriky čtvrtletníku. Zato se mi vůbec neozývá Weles: proč?

Renomovaný znalec zámeckých knihoven a středověkých bestiářů znenadání podlehl zánětu slinivky. Nebo šlo o něco jiného? Na pohřeb přišlo kolem stovky lidí, smuteční projevy byly dozajista tklivé, na nebožtíka se bude ještě dlouho vzpomínat. Co je ale všednodenně tragigroteskní: policie prý po úmrtí zajistila jeho byt pod záminkou, že může být hygienicky nebezpečný. Nejspíše k tomu měla nějaký jiný důvod či dostala striktní pokyny. Nebo se to seběhlo jinak? Znalci bestiářů jsou nebezpeční i po smrti.

Ještě jedno nenostalgické zavzpomínání: před rokem jsem se vypravil na poslední vysokoškolské státnice, abych je odpředsedoval a odebral se do důchodového života. Loučili se tenkrát se mnou tak družně, až bych do Pardubic na státnice rád jezdil pořád. Zdání ovšem klame. Bylo to krásné, leč též toho opravdu dost: skončili jsme teprve v podvečerních hodinách a ulevilo se mi, když se podařilo doklopýtat z nádraží domů už před desátou. Arciže s dobrou myslí a jsa dojat, jenže i nadobro na dně.

Už jsem s tím vůbec nebo skoro vůbec nepočítal, leč i všednodenní zázraky se občas dějí: plzeňské učitelky se na mne rozpomněly a mají zájem, abych jim poreferoval o novinkách české prózy a poezie. Zase jako mnohdy předtím v Krajském pedagogickém centru. Aspoň jednu výpravu „na Západ“ bych spojil s akcí, která bývá i pro mne užitečná a zajímavá. Navíc bych si mírně vydělal na občasné „plží“ dojíždění do Plzně. Je to také dobrá záminka, jak si uspořádat dojmy ze soudobé literární produkce.

Kdo by si toho nevážil! Pár dní po mém životním výročí se v plzeňském Žumberovi konala opět u stolu v koutě zadní místnosti velká trachtace: včetně mé maličkosti bylo přítomno šestnáct lidí, skoro samí literáti a jistěže i literátky. Nedá se nic dělat, pronesl jsem sám sobě na počest (?) slavnostní přípitek, v němž spolustolovníkům poděkuji, že to se mnou vydrželi tak dlouho. Někteří z nich přece byli již při tom, kdy jsem v tzv. Kardoši oslavoval své šedesáté narozeniny. Kdeco z té doby je pryč, leccos trvá.

Málo platné, mám chuť odcitovat alespoň pár slov ze sborníčku vydaného k nynějším starokulatinám: „Čilý a neobyčejně činorodý člověk… Neúnavný křísitel západočeského literárního života… Před lety vstoupil coby zjevení do plzeňských kulturních a univerzitních kruhů, světácky rozbouřil místní poklidně plynoucí poměry a vytvořil si tím jak široký dav fanoušků a přátel na jedné straně, tak i semknutý ‚nepřátelský šik‘ na straně druhé.“ Kéž si prý najdu čas na sepsání žádoucích memoárů.

Další matná vzpomínka na konec srpna 1966: jedině díky tomu, že jsem již měl za sebou tré týdnů v mladoboleslavských kasárnách, šlo přežít hrůzný šok z moskevských vysokoškolských kolejí, do nichž nás umístili na dvě či tři noci. Prach, špína, tma, byla to spíše zanedbaná noclehárna než cokoli jiného. Zlaté ubikace v Mladé Boleslavi! Poté uplynulo pětadvacet let a v Moskvě se nic nezměnilo: pořád samá bída a pořád zhoubný „nezájem o člověka“. Personál zkorumpovaný a pomstychtivý.

V Pardubicích mi zbyli ještě dva diplomanti a jedna doktorandka; ti první dva měli odevzdat práci už před drahnou dobou. Nestalo se tak, o jednoho však nemám větších obav, potřebuje rukopis pouze zdárně dokončit, zatímco ten druhý? Odborné dispozice má, leč jeho život se odvíjí jiným směrem: je pánem jednoho středočeského města, letní měsíce tráví na hausbótu (prý převelice nákladném, snad polosuchozemském) a tam se na diplomkách nepracuje dobře. Hle, mně neznámý život hausbótový.

V manželském dialogu si bereme na paškál jednu mírně řečeno značně rozporuplnou osobnost, o níž dozajista víme svoje, byť striktně vzato nevíme nic a víc vědět nám arciže není dáno. Po jejím náhlém skonu se kolem ní neprodleně nakupily záhady, nad nimiž se ale nepozastavujeme ani trošilinku. Kdo chce tu s jedněmi, tu s druhými býti, pokaždé musí k neújmě jejich přičinlivě výti. Posléze mluvíme o kruzích, v nichž se dotyčný pohyboval, a verdikt je neslitovný: asi půjde o spolek veletajných tajných.

Ještě pár slov k „ostrovu Krym“, správně k poloostrovu: rád bych si přečetl groteskní antiutopii z pera Vasilije Aksjonova s názvem Ostrov Krym. Prozatím jsem ji pročítal jen ze žánrového a stylového hlediska. Nikdy jsem tam nebyl, leč tragická rodinná historie se k němu vztahuje: na konci roku 1920 probíhala evakuace jednotek generála Vrangela (včetně bezpočtu civilního obyvatelstva) přes Černé moře do Turecka. Mezi těmito migranty-emigranty byl i můj dědeček, vysoký důstojník Bílé armády.

Dneškem se uzavírá první rok strávený v důchodu neboli můj první penzijní rok. Pevně doufám, že v něm pozitiva výrazně převažovala nad negativy, ač zrovna poslední měsíc roku v penzi čili měsíc srpen proběhl ve znamení onemocnění oka a lze říci, že nic horšího se věru nemohlo stát (rozuměj s případnými následky a důsledky). Též silvestrovské dny jsem odstonal, na to si ale člověk zpravidla vzpomene leda maně a matně. Kromě znepokojujících kolapsů budiž první rok penze pochválen.

ZÁŘÍ

Září nezačalo nejšťastněji, přinejmenším v ranním snu nikoli: převládaly v něm samé pocity úzkosti a ohrožení. Z chaotického spletence výjevů vyplynula situace, v níž se motám v bazénu a tisknu se ve vodě k dlouhé zídce. Je nás vícero, vtom se ale vynoří žralok střední velikosti, který se zaměří na mne, neustále se prohání v mé blízkosti, nechce mě však ani pozřít, ani do smrti rozdrásat, leč o to víc ztělesňuje výhrůžku. Tohle mě čeká, ve všem dlí běs a děs, ba i rozšklebený žralok je hrozba o sobě.

Ústřední vojenská nemocnice, oční klinika a má maličkost i s přednostním právem vyšetření. Jsem za vše vděčen, jenže kdeco má svůj rub i svůj líc: maximální odborná péče vyústí v neradostný, ačkoli tušený verdikt: mám podstoupit operaci sítnice v nejbližším možném termínu, ergo už teď v úterý a s nástupem v pondělí. Žádný ambulantní zákrok, nýbrž operace s celkovou anestézií. Živě se ihned rozpomínám na Rejchrtovu básnickou sbírku s názvem Anastasis. Ach, kéž by též mne čekalo „vstání“.

Zazvonil konec a letošní rovinjské pohádky je konec. Musím sepsat málem slzavý mail, že nemůžeme přijet a že jsme nešťastni, nic se však nedá dělat. Věru nedá. Díkybohu paní Jasenka i paní Dubravka zareagují s pochopením, přinejmenším doufám, že s pochopením: koneckonců jim nic jiného než pochopení nezbývá. Snad tedy příště čili za rok v září. Musíme si však uložit cosi jako bobříka mlčení o Rovinji: vždyť pouhá vize „Fumy“ čili scenérie moře s kostelem sv. Eufemie v sluneční záři je dojemná.

Na závěr přemilé chodouňské návštěvy (zavítá k nám Anna, dcera spisovatele Eugena Lišky) se mi dostane i krásného předoperačního požehnání. Je to duchovní tečka za báječným odpolednem a podvečerem, strávenými hovorem, hovorem a ještě jednou živým, umírněným, leč o to závažnějším hovorem, jakož i labužnickým pojídáním pochoutek, jež Hanka pro tuto příležitost uchystala. Kráčí o tuze příjemné chvíle, jež tvoří protiváhu nepříjemným operačním zvěstem. Tak má vše být, so be it.

Den, v němž jako kdyby se vytrácel pocit identity a člověk se stával jakousi loutkou či objektem v péči humánního lékařství, vůči mně dobrosrdečného a vstřícného. Zároveň jako kdybych se pohyboval v bermudském trojúhelníku s prozatímním happy endem. Nejprve vlídná interní doktorka ve Zdicích, odtud zprvu putuji na polikliniku v Hořovicích, v půli cesty ale změním směr a vydám se do pražské Polikliniky I. P. Pavlova, kde se mě ujme laskavý lékař, básník a filosof. Měří mi tlak a recituje Puškina.

Zahloubávám se do sborníku Vlno’70 a při této příležitosti mi vytanou vzpomínky na léto 1986 a na polosamizdatový, přinejmenším ineditní jubilejní sborník Kritikovi k čtyřicátinám. Jsou v něm osobní vyznání, ale též vědecké studie, narazíme ba i na záměrnou autorskou fikci. Tři přispěvatelé už jsou předčasně na pravdě Boží, například Vladimír Macura a Jiří Rulf. Stojí tu ale psáno, že oslavenec je osobnost neuchopitelná, nedefinovatelná. Vlna za vlnou nostalgie mě zaplavuje. Baže, ten rok 1986.

Pročítám si program říjnové slavistické konference o románové tvorbě západních Slovanů a povšimnu si roztomilé malé pikantnosti. U každého referujícího či přednášejícího je uvedeno město nebo místo, kde vědec působí nebo odkud přichází: například Praha, Bratislava, Kyjev, Prešov, Opole a další polská univerzitní města. V bloku, v němž referuji, takto po sobě následuje Brno, Nitra, Ostrava, Olomouc a… Chodouň. Ves s pěti sty obyvateli se tak stává kulturně topologickým fenoménem. Reprezentuji ji.

Honza Majcher si přečetl Řádečky (skoro okamžitě, byť asi jen stěží na jeden zátah) a má k nim připomínky, především ale k jejich typografické a grafické podobě: je nemálo alergický na nedostatky, jichž si okamžitě povšiml. Co je však důležitější: zgruntu by vymýtil všechny cestovní a vlastivědné záznamy; zajímá ho hlavně to, co si myslím o (živé) kultuře, dále osobní trable, návštěvy přátel apod. „Zkrátka jsem nejvíc vděčný za vhledy.“ Též za příběh, který někam přirozeně směřuje.

Třetího září slaví narozeniny dávná fakultní „přítelkyně“, což se před lety jistěže neříkalo, rozhodně nikoli v nynějším významu. Marně si však lámu hlavu a lovím v paměti, jak se to přihodilo, že jsme se dali dohromady: co se toho týče, mám v hlavě úplně vymeteno. Bylo to na podzim, neboť skoro vše, co je závažné, u mne nastává na podzim; vybavuje se mi velké večerní rande v Letenských sadech. Krásná vzpomínka, muselo jí však něco předcházet. Věru předcházelo, leč paměť je pořád děravější.

Tohle nejsou Řádečky, tudíž honem sem s vlastivědnou a jazykovědnou informací. Kousek odtud leží na návrších ves s prazvláštním názvem Felbabka, kterou si spojuji i s tvorbou Karla Sezimy. Nyní se v televizním cyklu Divnopis dovídám, proč se tak jmenuje. Existuje jedno pozdní vyprávění, že se tu prý voják na útěku převlékl za babku. Daleko racionálnější je jazykozpytné vysvětlení: přípona -ka označuje samotu či usedlost a Feldbab vzešlo překroucením slova Feldwebel. Čili: tady je feldvéblovo!

Po dvou dnech strávených ve špitálech a ordinacích (samozřejmě též na nádražích a ve vlacích) na mě dolehl symptomatický „jezevčí den“. Měl bych sice o víkendu stihnout co nejvíce, jenže pravý opak bude pravdou. Jsem vděčen za jakoukoli korespondenci a ta se utěšeně dostavuje, mám však pocit kvapně se blížícího předělu, rovnajícího se pomyslné psychické „potopě“. Duchovní posilu nalézám též v přátelském a soucitném telefonátu Pavla Rejchrta. Neboli i v sebemenším náznaku přátelství.

Namítám Janu Majchrovi, že vlastivědné a zvláště cizokrajné postřehy a záznamy jsou zakořeněnou, možná infantilní reakcí na to, že když byla má generace v plné síle, mohla jet v letech 1969 až 1989 víceméně jen do NDR. Vydat se do „macechy Vídně“ byl bájný, neuskutečnitelný sen. Jan opáčil, že cestováni sice ke kultuře patři, leč „je tak běžné“, pokud neprožíváme cosi autentického. Jenže i v tom spočívá věkový rozdíl: dříve to běžné nebylo. Každý region byl autentický, tajemný, nejenom cizina!

Charakteristický sen: podstupuji různá lékařská vyšetření, na něž v podstatě ani nedojde. Pořád mě posílají sem a tam jako od čerta k ďáblu, žádní andělé nejsou při tom, navíc se všechno odehrává v pochmurných kulisách, vzdáleně připomínajících nějaké kasárenské ubikace, nikoli nemocniční prostory. Čas od času se dávám do důvěrného hovoru s mně neznámými osobami, které mě mají tak či onak na starosti. K ničemu konkrétnímu to ale nikdy nevede. Též takto z duše vyhřezává úzkost.

Vzpomínáme s Hankou na naše dávné školní začátky. Ona si vždy přála chodit do školy sama, což se jí poštěstilo jen málokdy, cestou by si ráda četla, leč také neměla šanci: ty stezičky nebyly v dobrém stavu. Proto si předříkávala básničky. Do třídy přicházela jako jedna z prvních a všichni se jí svěřovali s ranními zážitky. Domů chodila bez doprovodu. Takhle to chodívalo v malé vesnické škole: já mám vzpomínky spojené s houfem dětí před školními budovami, čekajících, než se vrata či brány otevřou.

Nedělní důchodcovská pohoda mi někdy začíná splývat s návštěvou místního fotbalového klání, kdy není ani trochu důležité, s kým se hraje a jaký bude výsledek. Zajímavější jsou hovory lidí, jejich mnohdy temperamentní nebo jadrné reakce; dá se říci, že člověk je účasten „hlasu lidu“. Klobásy a pivo, pivo a klobásy. Rád se dávám do řeči s mládencem, který byl minule vyloučen, neboť mrštil po rozhodčím kopačkou. Lze však pozorně sledovat soutěžní duel a přitom být myšlenkami úplně jinde.

Dobrý přítel píše, že mi „zasílají ozdravující energii z Jižních Brd“ a že přejí, ať ve špitále všechno dobře dopadne, načež povzbudivě podotýká v úsměvné nadsázce: „Vaše ostříží oči jsou pro nás nepostradatelné.“ Ba, pohlazení po duši. Neštěstí však nechodí nikdy samo, poněvadž v souvislosti s několikadenním zpožděním vydání Dobré adresy se dovídám, že také Michal Šanda se zítra vydává do nemocnice na operaci, ač jiného ražení. Reaguji neveselým přáním, ať si držíme víc palců než máme.

Hospitalizace. Skoro na den přesně po jedenácti letech. Tenkrát u sester boromejek na Hradčanech, nyní v „Úvéence“ ve Střešovicích. Čili opět na levém břehu Vltavy. Samá vyšetřování a rozkapávání, po nichž se přihodí, že přes rozkapané zorničky nedovedu přečíst ani text esemesky či jméno toho, kdo ji posílá. Lékaři sdělují, co mě čeká a nemine. Při větě „operace se i podaří, ale pacient nevidí“ člověku arciže zatrne. Od šesti hodin počíná příprava na zákrok. Přichází čekání: nikoli na popravu.

Večer pacienty obchází přednosta oční kliniky doc. Pašta, obhlíží si jejich stav i zevnějšek a mluví zejména o polohování jako o naprosto nezbytné podmínce nějakého nezázračného uzdravení. Jsem tou dobou již v mentálním rozpoložení kdesi mezi nebem a zemí, proto se s ním pozdravím jako kolega s kolegou a na rozloučenou mu položím vpravdě akademickou otázku: „Pane docente, my jsme teď tady oba jako jediní docenti – co znamená ten Váš titul FEDO?“ Rád mi to vysvětlí a odkráčí.

Anastasis, vše záleží na tom, zda nastane anastasis. V původním smyslu „vstání“, v nynějším smyslu nejen theologickém „zmrtvýchvstání“. Ještě se nad tebou nakloní dvě ženské hlavičky polozakryté rouškou, představí se ti a pak po anestesiologicku chlácholí. Zašprýmuješ si ještě, žes čekal nějakou Kamilku, nikoli kanylku – a vzápětí je svět už pryč a nejsi ani ty. V následujících třech hodinách tě nejprve odoperují a posléze, shůry a zevnitř probuzeného, nechají dospět k zmrtvýchvstání a vstání.

Nezměnilo se jako kdyby vůbec nic, jsi opět ve svém nemocničním pokoji, dokonce ti přinášejí dietní oběd, přesto je jasné a zjevné, že jsi cosi prožil a v určitém smyslu jsi možná podoben Henochovi, jenž je obdařen vědomím, o němž zároveň nemá valnou povědomost. To tajemství je poznovu v tobě. Leč realita je reálná: s velikým flastrem na očnici máš polohovat a jen polohovat, až se v podvečer dostaví uznání od ošetřujícího lékaře: Máte oteklá víčka, tudíž polohujete poctivě. Je-li i toto podoba vstání?

Operace dopadla dobře, praví mladý doktor, načež mi srdce poskočí, jenže… Hned ráno čili okolo půl šesté mi sanitář drsně serve obvaz z „vočka“ a člověk je vržen napospas do světa, s nímž komunikuje pouze jedním okem: to druhé zakrývá velikánský otok. Ihned je ledován, nepomůže však nic. Že by mě dnes pustili domů, nepřichází vůbec v úvahu. Pokud se mi během dne podaří nějak vykouknout štěrbinou mezi víčky, rozpoznávám leda modré kontury, navíc pouze v denním světle. Ergo skoro nic.

Polohuji, polohuji a doléhá na mě jistota, že si v nemocnici ještě pobudu a přispívají k tomu i bizarní sny. Hlavně snové výjevy se zesnulou máti mou: zjevuje se jakoby v bílých mlhách, hovoří o našem bydlení a udílí mi rady, rovněž odněkud z mlh přicházející. Pak přichází kontrast: vystupuji z tramvaje na refýži u pražské „fildy“, kde čeká bohemistka Svatava: prý mě všichni pozdravují a něco pro mne má. Rozuměj igelitku, v níž jsou dvě vejpůl přeražené cihly. S nimi se odebéřu na nějakou konferenci.

Čas má ve špitále jiný charakter: naráží na samé limity, k tradičnímu pozemskému pojetí má značně daleko a ke kosmogonickému nazírání o to víc. Rýsuje se v něm rozčlenění na čas tady a teď, neboli na čas pacienta, rekonvalescenta či člověka v předvečer operačního zákroku a po něm, a na důvěrně známý a doposud zouplna sdílený čas dlící kdesi tam a někde jinde, ztělesněný ponejvíce ve zprávách z domova, v telefonátech přátel a příbuzných – a zvláště v návštěvách nejbližších bytostí. Díky za ně.

S výjimkou občasných, nesoustavných poznámek, pořizovaných chronologicky, se zdá na pobytu v nemocnici z mého hlediska nejvíce ubíjející, že po operaci oka nemohu nic psát a především číst. Sice se prokousávám sportovním deníkem, ale to je spíše okamžik psychického povzbuzení než četby zvídavé. Vzpomínám na pobyt u „Boromejek“, kdy jsem se vstoje plazil po chodbě podél zdi, abych si v malé knihovničce našel něco ke čtení. Jenže to nešlo o operaci oka a bolest při pohybu šla vydržet.

Zítra se dovrší první stovka hodin, kterou trávím ve Střešovicích: může jich být i víc. Tady se čas jako by zastavil, což má svůj rub i líc: nejsme ani za mák pány času, však i dříve toliko domnělými, leč také přestáváme být otroky času, neboť od něho očekáváme jen máloco. Přesto i mnohé: naději, nejvíce naději. Nějakou další fázi či etapu nastavšího anastasis, tentokrát cosi jako po-vstání či po-zdvižení z mimočasového času. Nyní se prostorem potácím s otokem a zvídavě vnímám rozličné lidské příběhy.

V letáku duchovní služby ÚVN čtu tklivá slova M. Stevensona: „Jedné noci jsem měl zvláštní sen. Šel jsem s Bohem, svým Pánem, po písčitém pobřeží. Film mého života byl doprovázen šlépějemi v písku. Někde byly stopy dvou lidí, jinde pouze jedny. Tázal jsem se vyčítavě Boha, proč jsem v době mých nejtěžších zkoušek šel sám, ač jsem Tě nejvíce potřeboval a Ty jsi mi slíbil, že vždy půjdeš se mnou? Na to Bůh odpověděl: Tam, kde vidíš v písku jen jediné šlépěje, tam jsem tě nesl na svých ramenou.“

Dehospitalizace! O beznadějně probdělé neurotické noci (zásluhou souseda chrčícího jak sovětský razicí štít), po níž tlak vyskočil skoro ke dvoustovce, darmo mluvit. Hlava mi při oznámení, že jsem volný a mohu domů, ihned vyletěla vzhůru a i nevidoucí oko se muselo rozzářit. Během hodiny jsem byl v civilu, jenže potom se dostavila krutá motolice a trnul jsem, že v tomto stavu mě do tuscula nepropustí ze špitálu ani náhodou. Rozechvělé telefonáty, propouštěcí zpráva, odpočítávání vteřin.

Snacha mě vstřícně vyzvedává v Ústřední vojenské nemocnici a odváží domů. Domů! Konečně si také my dva alespoň trochu popovídáme. Za dva tři roky se k tomu kupodivu nenaskytla jiná než „pošpitální“ chvilka. Díky Bohu i za ni! Potěší, že má v životě víc jasno, co dělat a co hodlá dělat: ač romanistka z FF UK a diplomantka Václava Jamka, svou budoucnost hodlá spojit s oddělením urologie ve Fakultní nemocnici Motol. Tam se začaly sečítat poslední tátovy dny. Není to nějaké memento?

Mezi vážnými i nevážnými hovory trochu na snachu pílím, ať jede co nejrychleji, neboť půl hodiny po návratu na Chodouň bychom si měli s Hankou sbalit svých pět švestek, uchopit kufry a hurá na dovolenou v Chorvatsku: v toužebně vyhlížené Rovinji! To je čirá utopie: už jsme zrušili cestu a našim hostitelům se omluvili. Od pátečního odpoledne se ale začal odvíjet i paralelní čas: kdybychom byli bývali v Rovinji, šli bychom tam či onam, těšili se na to či ono a takto trávili zářijové dny. Kdybychom.

Ozývám se Aleši Hamanovi, referuji o svých perspektivách rekonvalescenta a upozorňuji ho na velký rozhovor s Jiřím Opelíkem, uveřejněný v sobotní Orientaci (pořízený díkybohu Petrem Zídkem, nikoli jedním vyučeným kuchařem). Při vší úctě k Opelíkovi: odborně se zabýval též Ivanem Olbrachtem a Václavem Řezáčem a z tuzemského pohledu je hájí. Jenže kdyby mohl uplatnit hledisko cizozemské čili evropské, zde: hamanovské, zjistil by, že to byla ztráta času a cesta nikam. Měl víc číst, míň bádat.

S Miladou Buriánkovou, redaktorkou Českého jazyka a literatury a též Státního pedagogického nakladatelství spolupracuji nejméně patnáct let a vděčím jí za mnohé: za dlouhodobou možnost psát informační články o novinkách české literatury nebo za časopiseckou rubriku Z literárního muzea. Teď však dorazí krutá a krušná zpráva: nejde o běžné onemocnění, prý má paní Milada rakovinu plic. To je člověku zatěžko ba i napsat. A to se konečně vymanila z Prahy a usadila se v Hrusicích. Života bído!

Není divu, že po návratu ze špitálu a v předzvěstích dalších operací v zájmu uchování zraku (čili čtení a psaní) se člověku honí hlavou všechno možné i nemožné. Hanka mi moudře radí: Nejde o to, aby se člověk vzdával toho či onoho, co má rád. Především by se ale měl vzdát vlastní blbosti. Teď jde o to, rozlišit, co je pošetilost a co je blbost či hloupost. Zřít v sobě, k čemu jsme předurčeni a co naopak skoro celý život jen předstíráme. Aforisticky řečeno možná napořád předstíráme i vlastní omezenost.

Nezbývá než smetávat ze stolu staré a starší dluhy, a tak zatnu zuby (bych měl spíše napsat: zastřu zrak) a s přelepeným kukadlem čile předělávám, rozšiřuji a zejména cizeluji lektorské hodnocení habilitačního spisu Iva Haráka. Tudíž dokončuji text, který jsem měl odeslat nikoli zavčas, leč mnohem dřív. Ivovu trpělivost jsem bohužel celou dobu nestydatě a nekolegiálně napínal až k prasknutí. Dalo to dost práce, ovšem podařilo se. Ha, z Brna mi zakrátko přichází poděkování za „kvalitní posudek“.

Tuze potěší telefonát Honzy Majchera. Snaží se přátelskou ironií vyvážit kdejaké mé stesky a tesklivé úzkosti, dokonce slibuje, že bude psát recenze místo mne a že budou ještě lepší. Naštěstí mě nikterak nezařazuje do kategorie egoistů, kteří prý vidí a vnímají pouze sebe – snad se v tom opravdu nemýlí. Mé nynější žaly charakterizuje jako naprosto pochopitelný „poctivý brek“. Ten mi nějaký čas vydrží. Mluvíme též o jeho zbraslavské výstavě, na niž bychom se rádi vydali. Bude-li však nám či mně dáno.

Neštěstí nechodí samo ani jen po horách. Z ciziny píše přítel, že tchyně „po desetidenní turbulenci rozporných zpráv z nemocnice, kam byla dovezena z domovu seniorů, nečekaně předevčírem zemřela už v nevědomí. Máť se dožadovala návratu ‚dom‘, kde spolu žily v ženině dětském věku. Můj telefon spoluvyřizuje uložení ostatků. Noříme se z depresí a výčitek, neb stará paní se i se strojovým srdcem dožila 85 let, jež stěží dovršíme. Tvůj J. osudem vyléčený z jarní naděje vlastní i (ne)lidstva.“

Pár obav pominulo, a tak se vracím k facce, již mi na obě tváře udělil ve sve „zdravici“ ing. Ga. Zvažuji a zkoumám, co ho k tomu vedlo, zvláště když i jiní to označují za „křiváctví“ a konstatují, že „laskavé to nebylo“. Nehroutím se však, pouštím se s chutí do křížku. Důvody? Nedostatek kinderstube, touha po revanši? Zřejmě mu už dlouho ležím v žaludku: stálé pnutí v Plži, mindrák, jak ho koncipovat. Leč i neblahý „nedostatek přirozené úcty“. Nyní je ale další spolupráce nadobro vyloučena. Jest to pišišvor.

Jsem v rekonvalescenci, což znamená, že se už skoro týden po operaci neodvažuji číst něco jiného než pár stránek v novinách a že skoro nic nepíši: rovněž zde výjimky nanejvýš potvrzují pravidlo. Všechny tvůrčí plány, dá-li se to tak povědět, jsou náhle kdesi za „ztraceným obzorem“ a nezbývá než si přát, ať se mi podaří k tomuto obzoru se nějak přichomýtnout, najít ho a rozhrnout nebo přinejmenším poodhrnout. Prozatím pobývám v zajetí jak iluzí, tak i deziluzí. Co z toho vyplyne, ukáží až příští dny.

Sloupek o společenství „amatérských spisovatelů“ vyvolává na serveru Literární Západ velké váchně. Se svým komentářem přispěchá i jakýsi človíček pod nickem Cyrano: prý má zkušenost s diskusemi v Plži, načež odkazuje na zcela ojedinělou záležitost dávnou deset let, pak doporučuje, bych co „člen redakce“ šel všem příkladem, především ale že nad mým „grafomanstvím“ není vůbec zapotřebí se pozastavovat. Posléze doporučuje mít nějaký kontakt s mladou generací. Ba, dobrá rada nad zlato!

Povzbuzují i telefonáty básníka Bohumila. Ubezpečuje mě, že vše probíhá, jak má, že propouštěcí zpráva je nadmíru potěšující a že je všechno v pořádku. Pouze zrak je ohrožen a bude ohrožen, leč so be it. Potom přeladíme na poezii, hovoříme o literární soutěži Seifertovy Kralupy a já ho vzápětí skoro zapřísahám, ať navštíví klasikův hrob na tamějším hřbitově: přiznává, že tam ještě nikdy nezavítal. Je záhadou, kdo ho vyzval k účasti na této soutěži, netřeba ale vědět všechno. Stačí si všecko domyslet.

Vyhodnocuji současnou situaci v redakci Plže, jehož první číslo vyšlo začátkem října: jistěže už před čtrnácti lety. Co se však složení redakce týče (nepočítám Helenu Šlesingerovou, která se ujala redakční péče výhradně nad Listy Ason-klubu), shledávám, že ing. Ga jako redaktor figuruje v tiráži teprve od února 2009: jinými slovy jsme s Janou Horákovou (za přátelského přispění mnoha dalších) „táhli“ Plže více než šestero let sami. Poté se už rýsoval můj odchod z Plzně a redakci jsme „posílili“.

V komentáři k článku ve Svobodném fóru, jak nyní hodlá Kreml destabilizovat Evropu, namítám proti emotivnímu výroku „pakáž bolševická“: Putin má ze svých bolševiků strach, a proto snad raději: Pakáž putinovská. Na to reaguje básník Jaroslav Erik Frič: „Líbí se mi bretonovské ‚říznout do toho‘ a dr. N. je člověk veskrze kultivovaný, neuvěřitelně sečtělý (mohu z osobní zkušenosti potvrdit), a je to kritický duch, takže se našim neakademismům logicky brání – a já jsem upřímně rád, že se ozval.“

Z Brna se ozývá můj pradávný sankt-petěrburský přítel. To arci potěší. V hovoru záhy dojde i na jednu moravskou rusistku, s níž před půl stoletím chodil a kterou nyní navštívil v Blansku, kde žije a donedávna i učila. Její šestatřicetiletá dcera (ergo ve věku mého synátora) je už delší dobu usazena v Belgii, kde ovšem umírá na rakovinu. Ve srovnání s tím jsou bolavá kolena či pochroumané žlučníky důchodců nebo předdůchodců toliko přirozenou daní přírodě. Baže, kéž nás samo nebe opatruje.

Dnes je v Rovinji takřečený blagdan neboli svátek sv. Eufemie, již láskyplně pojmenováváme Fuma. Leč v tomto istrijském městečku prší a je chladno a není divu: naše drahá Fuma (stále máme před očima scenérii Rovinje z pobřeží Sv. Katariny) je nešťastná, že jsme nepřijeli a nepochutnáváme si v rámci lidové veselice na čevapčiči a na pljeskavici. Co počít! Aspoň jsme po několika letech přítomni svatoludmilské pouti chodouňské. Berme tudíž místní pouťovou zábavu i jako vzpomínku na Fumu.

Naskytl se regionální politický problém. Nejsem ani v nejmenším voličem TOP 09, ukázalo se však, že jeden můj dobrý známý, který do této strany vstoupil (ačkoli bych očekával spíše jeho členství u tzv. lidovců), bude za ni kandidovat v krajských volbách. Půjde-li o Středočeský kraj, pak bych mu mohl dát svůj hlas. Mám tak učinit, či nikoli? Přiznávám, že jsem příteli za leccos zavázán, řadu let s ním spolupracuji a mnohdy jsme si rozuměli, skoro i víc než s kýmkoli jiným. Tak ho zakroužkuj, říká choť.

Zase se vracím k neblahé jubilejní parodii Řádečků a Zápisníku dr. No. Vida, pisatel „parodik“ už zjara (bezelstně?) přiznal mému známému, že připouští, že „nikdo do sborníku nemůže napsat ostřejší text než já. Ale prakticky všechno, co tam vypisuji, Vladimír někde napsal či řekl /lže! V. N./, já jsem to jen vybral a dopointoval. Je zajímavé, že takto zhuštěné to vypadá jako sžíravá parodie.“ Byl by „nerad“, kdybych se urazil, jelikož, píše, „rád bych, abychom i nadále pokud možno přátelsky spolupracovali“.

Bohužel musím opět napsat větu, že neštěstí nechodí nikdy samo, nýbrž… Mému známému zemřela stařičká babička, načež vypukl rodinný skandál, týkající se prodeje bytu. Jeho přítelkyně prožívá složité psychické období, neboť nedokončila studium. A on? Zatímco natíral vrata, do příbytku se mu vloudil občan romského původu. Ihned ujel na kole, přesto stačil odcizit peněženku, mobil, foťák, hodinky, doklady, pas, klíčky od auta… Kamarád si šel půjčit u souseda, aby měl alespoň na chleba.

Poznovu mi zní v uších známý výrok André Bretona, že občas se „do toho musí říznout“. Je nejvyšší čas tak učinit, tudíž v sobotu dopoledne odesílám mail přibližně tohoto znění: „Pane Gardavský, nemohu a nebudu s Vámi spolupracovat. Rozpitvávat to netřeba, korespondovat o tom jakbysmet. Jeden z nás musí odejít z redakce, a to sofort.“ Připojuji, že jsem požádal o stanovisko rovněž vedení Knihovny města Plzně. Ano, je to na ostří nože, velice vyostřeno, leč někdy se „do toho musí říznout“.

Ať se děje co se děje, pořád trnu strachem o oči, o zrak. Momentálně pravým okem nevidím, nemohu jím číst, nerozeznám, co bych případně napsal, ať perem nebo na počítadle. Možná to vyřeší brýle (už dva týdny žiji nebrýlatý či neobrýlený), možná operace šedého zákalu. Musí se to sice brát stoicky a také se to snažím brát stoicky, snadněji se to ale řekne, než uskutečňuje. Co bychom si povídali, lze se vzdát spousty věcí, jedině čtení a psaní čili zraku nikoli. To je nemožno. To je nesnesitelná představa.

Pořád jsme se nemohli s Hankou rozpomenout, kdy jsme si naposledy pobyli spolu v Paříži. Zážitky se pletly a překrývaly. Až jsme to sesumírovali: v srpnu 2013. Vzpomínek se hned vyrojilo povícero, potkaly nás tenkrát i deštivé dny. Kupodivu skoro jako první se mi v mysli vynořila epizoda, jak čekám na choť v jedné kavárničce poblíž rue Tolbiac, čtu si při sklence červeného vína a zároveň pozoruji velkoměstský cvrkot vůkol. To jsou ryze pařížské pocty a prožitky déjà vu, v něčem neopakovatelné.

Telefonuji s Pavlem Rejchrtem a hloubáme, jak dlouho už se známe: je to k nevíře, ale více než dvacet let. Robert Krumphanzl nás seznámil na setkání básníků a kritiků na hradě Bítov a ještě po tak drahné době si to vybavuji velice přesně. Arciže nevím, co měl Pavel na sobě, ale byl jsem představen muži či tvůrci, z něhož sálalo duchovní fluidum, dalo by se také říci, že výrazně jiný typ kreativní energie, než jakým se vyznačovali okolní básníci a literáti. Záhy jsme našli společné přátele a přáteli se stali též my.

V souvislosti s dalším úmrtím, nyní matky Hančiny dlouholeté přítelkyně hovoříme i o truchlivých úkonech životních. Já už přišel o oba rodiče, tudíž jsem nepochybně „na řadě“. Otce jsem zrána zastihl v jeho pokojíku již bez života, s matkou jsem byl do jejího posledního dechu. Co dodat? Stalo se mým údělem, abych jim oběma zatlačil oči a otevřel okno dokořán, aby duše mohly putovat dál. Bratr skoro o ničem nevěděl. Mezi oběma skony uběhlo devět let, pohřby se konaly vždy na podzim.

Ačkoli tzv. schengenská dohoda vznikla nebo byla parafována již v červnu 1985 (pro země za železnou oponou to byla nereálná hudba budoucnosti), teprve letos v září jsem se dočetl, proč se „Schengen“ nazývá Schengen a nikoli jinak: žasnu, jenže vskutku jde o vesnici či obec Schengen na jihovýchodě Lucemburska, kde se tento stát stýká s Francií a s Německem. Jedna místní ulice je tam pojmenována podle (doposud žijícího) lucemburského politika Roberta Goebbelse, který „Schengen“ dojednával.

Zítra to bude už měsíc, co jsem začal místo delších Řádečků psát tyto poznámky k „dennímu dění“: říkám jim „dedéčka“, aby se to nepletlo s dávným Déčkem divadelním. Tyhle „postřádečky“ jsou vesměs psány v mnohem osobnější rovině, neaspirují na filosofický či kulturní přesah výraznějšího ražení, zároveň ale ono osobní jim může vtisknout svého druhu nezaměnitelný naturel. Ubývá citátů z knih a článků, víc prožívám a řeším všelijaké denní dění. Tento měsíc především krizi „bystrozraku“.

Pooperační kontrola dopadla náramně dobře, ba povzbudivě: pochopitelně toliko v této fázi či v této etapě. Že bych na pravé oko bůhvíjak viděl, to tedy ani náhodou. Nicméně mě primářovo dobrozdání naplnilo aspoň načas velkým životním optimismem: snad léčba zabere a oko se bude zdárně vyvíjet k lepšímu. Padl na to ale celý den: v noci jsem skoro nespal a po návratu se projevilo, nakolik mě fakt operace vyčerpal neboli kolik mi vzal sil. Jistěže včetně anestesiologického zásahu. Nutno však jít dál.

To už je let, co jsme se s nadšením začítávali do románů novodobého estonského klasika Antona Hansena Tammsaareho! My čili kroužek estonofilů a propagátorů estonského písemnictví a kultury, zakladatelé legendárního Baltského svazu. V příbramské nádražní zápůjční knihovničce jsem si vybral svazek Indrek mezi vzbouřenci (o roce 1905) a ocenil přinejmenším tuto větu: „Ani v nebi nechci být pohromadě s fízly,“ říká mladá Kristi, „to z něho půjdu třeba do nejhlubšího pekla.“ Co by řekla dnes?

Četl jsem vůbec před pětatřiceti lety tenhle znamenitý estonský román, který má průkazně mnohem blíž k Dostojevskému než k žánru vesnické kroniky? Vnějškově je to ovšem dosti mrzuté: v originále nemá onen svazek žádný samostatný název, tenhle pro české vydání vymyslel Vladimír Macura, jehož doslov (i v kontextu roku 1981) mírně řečeno nepatří k jeho nejlepším. K tomu ta ošklivácká, vpravdě nevkusná obálka! Autorova próza vyšla poprvé kol roku 1930, deset let před Tammsaarovým skonem.

Aspoň jeden citát: „Byli dětmi svého věku a věřili, že rozum a jeho produkt – vědění, vyvedou lidstvo z tohoto slzavého údolí a učiní ho šťastným. Proto dychtivě hltali knihy, kde byly shromážděny duchovní hodnoty lidstva, a pokládali to za nejvyšší štěstí a největší životní metu už proto, že se /o nich/ dalo hovořit donekonečna. Obzvláště pěkně se o tom mluvilo tam, kde nebyli jiní posluchači, neboť největší vášní byly knihy zakázané. V nich mělo být to, co činí člověka moudrým a šťastným.“

Nelze nepřijít se vzpomínkou tammsaarovskou. Už je to bezmála třicet let (nebo už víc?), co pár estonofilů na pozvání Svazu spisovatelů Estonské SSR zavítalo do této pobaltské země. Zavezli nás i na venkovskou usedlost, v níž Tammsaare žil a pobýval. Estonská krajina připadala člověku jak jeden velký neznámý svět, coby městský intoš jsem zíral na všechny strany, leč skoro nic jsem tenkrát ještě nedovedl pochopit. To nebyla krajina ruská, natož severoruská. To byla Estimaa – meia kodumaa.

Až s několikadenním zpožděním se dostávám k mailu ing. Ga. Akceptuje, že na mou výzvu odejde z redakce Plže (se záhadným dovětkem „od příštího roku s mojí pomocí už nepočítej“ – ?) a připojuje k tomu cosi jako útočně obrannou rozpravu. Mluví o mých loňských výhrůžkách a jak se tehdy urazil, neboť „já jsem na takovéhle podpásovky citlivý“. Neopomněl vyrukovat s tím, co se ho dotklo, aniž si slůvkem připustil, kolik „podpásovek“ se mohlo tuze dotknout (nejednou také dotklo) mé maličkosti.

Jiný mail naopak vyvolává dojetí až pohnutí. Píše mi básník ze Severu. Sděluje, že se teprve před několika dny dozvěděl o mých svízelích a potížích se sítnicí, a též proto „předevčírem jsem se nezkušeně za Vás hodinku modlil k Janu Pavlu II. Když mi prozradíte nějakého svatého kritika či aspoň blahoslaveného, určitě to zkusím k němu. Kéž se Vám to zlepší, moc bych si to přál.“ Setřu slzu a v přejícném žertu navrhuji předčasně zesnulého H. G. Schauera: snad by jeho přímluva z nebe pomohla. Díky, Milane!

Nedávno jsem se při jedné příležitosti nechal slyšet, že mám abrahámoviny dávno za sebou, myšleno ovšemže čistě chronologicky. V jiné souvislosti si teď pohrávám se slůvky, jimiž by se dané tvrzení dalo svým způsobem upřesnit, třebaže v podstatě jde jen o eufemismy svého druhu: napadají mne kupříkladu postabrahámoviny nebo nadabrahámoviny. To jsou ale samé smutné hrátky: v sedmdesáti už máme od oněch abrahámovin tuze daleko. Záleží na tom, zda člověk „poznal“, co měl a koho měl.

Sen coby opožděná frustrace z časů učitelování. Podaří se mi sice najít (vysoko)školskou budovu, leč nemohu se dopátrat, ve které učebně mám učit a čím dál víc ztrácím povědomí, odkdy. Až v jednom záhadném suterénu mi studentka z PC pořídí výpis, v němž žel není uvedeno, kdy se ona výuka bude odehrávat, nutno ale vyučovat nějaký záhadný předmět, s nímž si nevím rady. To není vše: učebna se nalézá ve vzdálené budově a možno se tam dopravit jedině taxíkem. Za pouhých 2180 korun českých.

Snad až po měsíci se vracím ke korigování Řádečků z roku 2015 nebo o roce 2015. Musím bohužel nerad konstatovat, že ač je nepochybně velice pozorně četly dvě kvalifikované bytosti, rovněž v této korektuře objevuji další a další chyby a nekráčí jen o náhodné překlepy. Také se nemohu vyhnout spoustě drobných, leč nezbytných stylistických zásahů a úprav. Nedělám si pochopitelně iluze, že z toho všeho vzejde bezchybný tvar: kdeže. Jde pouze o to, aby omyly a neobratnosti nebyly početné.

Před pár dny mi byla adresována vskutku báječná plus roztomilá mailová epištola. Básník a prozaik, k jehož poetické skladbě jsem napsal doslov a která po nemilé prodlevě konečně vyšla knižně, se ozval, že by se velice rád se mnou „sešel osobně“ (známe se pouze z jednoho plzeňského literárního podvečera). K tomu vzápětí nemálo prozíravě připsal „…a střízlivý“. Lépe a výstižněji se to vážně říct nedá. Já však po sedmdesátce trpím chronickým neduhem zvaným střízlivost. Zřejmě to tak má být.

Až teď se z nekrologu Jana Šulce dovídám, že na konci srpna zemřela Zina Trochová. Bylo jí „jenom“ dvaadevadesát let. Její jméno jsem znal už za studentských časů, kdy jsem jistěže netušil, že byla manželkou Jiřího Brabce a poté Mojmíra Otruby. Ergo i matkou prozaičky Zuzany Brabcové, kterou tudíž přežila. Textoložka, literární historička, editorka, též občasná recenzentka, kritička spíše nikoli. Dvaadevadesát let! Jenže ve Slovníku spisovatelů od roku 1945 nefiguruje: nevydala „svou“ knížku.

Léto je pryč. Žádný pobyt u istrijského moře, žádné toulky po Rovinji, žádná italsko-chorvatská či chorvatsko-italská atmosféra evropského jihu. Zato si, taktéž v rámci pooperační rekonvalescence, přece jenom užíváme babího léta či předpodzimních letních dnů na Chodouni. Navíc v těchto dnech celičký svět nahlížím jako cameru obscuru svého druhu: něco vidím víc, něco méně, něco pramálo, také barvy se mění v rámci zvláštního spektra. Býval jsem krátkozraký, nyní mi hrozí slabozrakost.

Pravím básníkovi Ivu Huclovi a nepřeháním, že setkání s ním je můj první kulturní či společenský kontakt po více než třech týdnech. Ba úplně první v září, nepočítáme-li doktory, sestřičky, přednosty, primáře a pochopitelně i oddaně o mne pečující choť. Zčásti poučeně i rozmarně klábosíme (náramně se podivuje, proč vskutku už nikde neučím, já oponuji a argumentuji též věkem a dojížděním), zčásti probíráme jeho knížku moderních haiku. Má název, který mě od počátku tuze zaujal: Prach prázdna.

Korespondence týkající se budoucnosti Plže spěje k určitému rozuzlení: už nebudeme v redakci tři osoby, nýbrž toliko dvě, jak jsem si ostatně přál či to navrhoval jako jedinou schůdnou variantu. Bude to v něčem krušnější, v něčem prekérnější, převládá však ve mně takový kvazipocit od sousedů, že to „zvládneme“. Zvolte, kterého hada si hodláte i nadále chovat či hřát na prsou, napsal jsem „plžím“ kolegyním, zároveň ovšem připouštím, že neměly mnoho na vybranou. Počíná tudíž nová plží etapa.

Ačkoli nastal první podzimní den, ve skutečnosti je to překrásný den letní, tudíž i líbezný! Dnes jsme měli v podvečerních hodinách vyrazit z Rovinje na zpáteční cestu, místo toho slastně relaxujeme na chodouňském zápraží a Hanka se odhodlává či rozhoupává k podzimnímu „šípkobraní“. To zvyšuje harmonické usebrání v duši, vykládejte to ale někomu usazenému v městských sídlištích! Všude vůkol se pořádá nějaké vinobraní, zato u nás došlo na šípkovou variantu. Takhle oslavujeme náš „návrat“.

Září začalo lítáním po doktorech (všichni mi vycházeli náramně vstříc), pak následoval špitál a poté dva týdny rekonvalescence. Zdálo se, že v jejím průběhu se budu poněkud moci věnovat ba i lecčemu užitečnému, jenže… Motolice, bolehlavy, neustále se vracející malátnost a s tím spojený bolestný nedostatek tvůrčí motivace. Z tohoto hlediska je malý zázrak, že se přece jenom podařilo cosi sepsat nebo dát dohromady. Zejména uskutečnit takřečený „hurikán Plž“. Ostatně i ze zdravotních důvodů.

V tomto rekonvalescenčním rozpoložení se po dlouholetém odkládání konečně pouštím do probírky čtvrtletníku Prostor z přelomu druhého a třetího tisíciletí. Pozorně zkoumám jedno číslo za druhým a z retrospektivního pohledu si připomínám, o čem se svého času v daném časopise „konzervativního ladění“ diskutovalo nebo polemizovalo. Příspěvky mají nebo měly vysokou intelektuální kvalitu, i když pochopitelně zpravidla sklouzávají do aktuálně cílené publicistiky. K některým článkům se lze vracet.

Zároveň však jsou tyto dny do značné míry též ve znamení „nového plžení“. Odpadnou, doufejme, že odpadnou stále se opakující konflikty, mírně řečeno rozmíšky, díky nimž, jak se nemýlí Hanka, se neustále zvyšoval adrenalin, ergo tu byl i vyšší tlak, zase cukr v krvi a dozajista i více cholesterolu ve schránce tělesné. Začínám vymýšlet nové rubriky, nové příspěvkové řady, případně i proměněnou obálku. Když oznamuji, že z Plže se vytratí ing. Ga, jedna z reakcí zní: „To není frk? Pak ve mně hrk.“

Nedá se nic dělat, momentálně platí, že mé pravé oko je „v hlavní úloze“. Tím pádem jsem velice rád, že se po jeho stavu dotazuje básník a lékař Ž. a že mi vlídně „předzjednal“ jakousi super-kontrolu buď v jedné pražské poliklinice, anebo poznovu ve střešovické ÚVN. Stav se opravdu lepší, jenže pomalu, tuze malinko. Zajímavé je i literární pozadí těchto starostí: Básník byl kdysi členem plzeňského Literárního klubu a doposud si pamatuje i tehdy mladičkou „Helenku“ Šlesingerovou. Leč starosti o oko trvají.

Hanka si v rámci přípravy říjnového výletu prošla trasu ze Starého Plzence přes Kozel do Šťáhlav: tudy jsem nikdy nekráčel. Naráz se mi však vybavila vzpomínka nejspíše na raná léta devadesátá, kdy se někdejší „parta Mokré knihy“ rozhodla jednoho dne vyrazit z Rokycan přes Maršála až na Kozel. Tam jsme se ale nijak nezdrželi a udatně zlezli blízkou ruinu hradu Lopata. Odtud jsme došli do Mirošova a poslední kilometry k místnímu nádraží byly „k neujití“. Do Prahy jsme se vraceli přes „nějaké“ Zdice.

V létě jsem se ještě nadvakrát ujišťoval, dokdy má být odevzdán referát přednesený na opolském sympoziu a termín si pečlivě poznamenal do diáře. Jenže nenadálá srpnová a poté i zářijová oční kalamita spojená s operací a s rekonvalescencí způsobila, že jsem na tuto záležitost zapomněl jako na… nerado se to píše, leč jako na smrt. Uvědomil jsem si to až hrou náhody, když jsem zkoumal, co by se mělo dít příští týden. Týž večer vypověděl službu také internet. Kéž by se vše v dobré obrátilo.

Nadmíru přátelský telefonát Aleše Hamana. Natolik přátelský, až může připomínat div že ne souzvuk dvou starců. Nikoli tedy ještě o koze a o voze, nýbrž jeden o pohybu, druhý o zraku. Aleš má čím dál víc problémů s chůzí (výtah v jejich domě pořád není uveden do chodu) a já tuze skuhrám a skučím kvůli ohroženému zraku. Oba se tuze těšíme na schůzku, snad již raně říjnovou. Dovídám se, že Aleš srdnatě klopýtal na výstavu Henri Rousseaua a cestou dvakrát zmožen odpočíval. Doklopýtal však!

Sen. Ocitám se v bytě značně připomínajícím pradávné bubenečské bydlení: přinejmenším nabývám tohoto dojmu. Musím se vystěhovat nebo jsem již odstěhován, navracím se ale do bytu stále znovu, zvláště pro svršky a pro knížky. Snažím se je přijatelně uspořádat, to už se ale dostavují další osoby, možná i bratr. Krátce se zdravím s novým, postarším partnerem mé bývalé. Pak se spolu vydáváme na koncert Jiřího Suchého nebo jiné veličiny z času mládí. Co je ovšem k vzteku: nemohu najít lístek. Sen.

Co je dole, bude i nahoře? Leč jak to občas může vypadat „dole“? Též takto. V berounské ordinaci si lze na toaletě na dveřích přečíst, že vzhledem „k neustálým krádežím toaletního papíru a dalších věcí“ je místnůstka trvale uzavřena a klíč od ní si lze vyžádat pouze na chirurgické ambulanci. Téhož dne navečer zavítáme do kulturního sálu České pojišťovny a situace se opakuje: v žádné z kabinek není jediný papír, navíc se na toaletách nesvítí. Namoutě, nikdy nebylo v Čechách tak blahobytně jako teď.

Život se změnil a změnila se i má četba: instinktivně se vyhýbám větším opusům, byť zároveň mám naopak na některé převelikou chuť. Což si poprvé přečíst v českém překladu vrcholné romány Fjodora Dostojevského, které jsem kdysi přelouskal v originále? Před více než padesáti lety? Teď si z knihovny přináším knihy Arthura Conana Doyla, Agathy Christie a Fredericka Forsytha. To jde o četbu či o čtení a lze číst nedbale stejně jako s požitkem. Podobné knihy věru choré oči nijak nenamáhají.

Takzvané oční události s určitostí nemálo pozmění náš dosavadní životní styl: rozuměj tam, kde se nějak změnit dá. Nejvíc na to asi doplatí Praha a nadbytečné cesty do Prahy: které z nich ale jsou či budou ty nadbytečné? Vždyť skoro všechny byly vítané či přímo vyhlížené! Leč málo platné, zejména tzv. noční návraty (zpravidla beztak z nezbytí) vezmou za své nebo budou brát za své. Dnes večer jsme uvažovali o možnosti párkrát zavítat na Talichův Beroun, neb koncerty v Praze se stávají utopií.

Povšimnu si v berounském Městském informačním centru pohlednice nazvané Poberouní. Namoutě, odpovídá to názvům jako Povltaví nebo Polabí. Potom by však, jde-li o řeku, neboť podél Berouna, lze-li to tak říci, jsou jiné lokality, mělo být Poberounčí! Z toho vyplývá logický závěr, že v případě Litavky by nemělo jít o Politaví, což by byla paralela k chybnému Poberouní, nýbrž pouze a jedině Politavčí. Do něho by patřila kupříkladu Příbram, dále Jince, Lochovice, Zdice a v prvé řadě Chodouň!

Je svatováclavský den nebo svátek, tudíž podzim už není za horama, leč nastal tady i teď. Ačkoli je pořád babí léto, zjevně už dochází na jeho slunné dozvuky. Proto se sluší a patří radovati se rovněž z drobných úkazů přírodních, proto mám libou radost z několika nádherných, čerstvě vylouplých kaštanů, které mi Hanka přinesla od břehů Litavky. Ty se stávají ryzím znamením příchodu raného podzimu. Vzpomínám si, jak jsme kaštany v dětství dychtivě sbírali v okolí Stromovky. Arciže i jinde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Postřádečky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.