Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ladislava Horová

POHÁDKY Z POKOJÍČKU

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7211. publikaci

Ilustrace Patricie Koubská
Odpovědná redaktorka Jana Novotná
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Patricie Koubská

ISBN 978-80-271-2792-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-2791-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-2052-9 (print)

Předmluva

Představte si domek se zahrádkou. Z okna to voní, protože maminka chystá večeři. Z dílny se ozývá ťukání, jak tatínek zase něco vylepšuje. A na zahrádku přibíhají pětiletá dvojčata Julča s Matějem. Dohadují se, kdo půjde první na houpačku, která visí na velké jabloni. Než se ale stihnou domluvit, cítí na vláskách dešťové kapky. Dneska snad vůbec nepřestane pršet! Děti se pomalu vrací domů, ale nevadí jim to. Už mají velkou chuť na maminčiny dobroty.

Na postelích v dětském pokojíku na ně věrně čekají jejich nejmilejší hračky – medvěd Chlupáček a panenka Nanynka. Děti je dostaly, když byly ještě miminka. Obě hračky už se moc těší na večer – až se děti umyjí, vlezou si pod peřinu a snad i brzy usnou.

Medvěd s panenkou ale stejně raději chvilku počkají. Až když už bude všude konečně ticho, ozve se do tmy bručivý hlásek…

Chlupáček a Nanynka

„Už spí?“ šeptá méďa Chlupáček směrem k protější posteli.

„Ještě ne. Tiše, nebo nás uslyší,“ zavrtí hlavou panenka Nanynka a tváří se jakoby nic.

Její holčičí kamarádka Julča dneska večer ne a ne usnout. Není se co divit, když celý den pršelo. Holčička vystrčila z domu sotva špičku nosu. Dívala se na pohádky, chvíli brnkala na klavír a také malovala, ale venku si zkrátka hrát nemohla. Proto se jí teď nechce spát, převaluje se z boku na bok a pofňukává.

Panenku to vůbec netěší. Jestli toho Jůlinka nenechá, přijde maminka a hračky budou mít po zábavě. Méďův kamarád Matěj už dávno spí. Ten se má. Matěj s Jůlinkou jsou dvojčata, tak proč jsou tak rozdílní? Klučina spí hned, jak ulehne, zato tahle malá divoženka…

Panenka zkouší holčičce šeptat svoji uspávanku na dobrou noc. Mockrát už takhle Julče pomohla usnout.

„Všechny hračky čekají,

až si děti dohrají.

Spinkej tiše, hlídají tě,

už usíná každé dítě.

Hračky šeptají,

spát tě nechají…“

Méďovi se uspávanka také líbí. Zívá na celý pokojíček. Podívá se na svého Matěje, ale ten žádnou uspávací říkanku nepotřebuje.

Chlupáček má Matěje moc rád. Nikdy se totiž nestalo, že by Matěj medvěda pohodil jen tak mezi ostatní hračky. Každé ráno ho ukládá na polštář místo sebe. Méďovi se to moc líbí, protože bývá unavený. Že nevíte z čeho? Jakmile Matýsek s Jůlinkou usnou, medvěd s panenkou si začnou špitat nebo hrát s jinými hračkami. Jezdí s autíčkem, skládají domino nebo češou ostatní panenky.

Nejen Chlupáček se má u Matěje dobře. Ani Nanynka si nemá na co stěžovat. Její holčička ji s sebou bere na všechny výlety a povídá si s ní. Dokonce i na pohádky ji nechá koukat. Panenka má nejraději Večerníček, ale tuší, že už ho mockrát neuvidí. Jak Jůlinka roste, začíná se dívat na pohádky, kterým panenka přestává rozumět. Někdy má Nanynka dokonce celou pohádku zavřené oči a nejraději by si zacpala i uši. Hlavně když se v televizi začnou prohánět křičící příšery, které se perou a vůbec nejsou hezké. Ach jo. Proč Julča nemůže zůstat pořád malá?

Hlasité odfukování vytrhne panenku z přemýšlení.

„No konečně,“ dává Nanynka méďovi znamení.

„Určitě má zase plný nos, chudinka. Funí jako lokomotiva…“ mračí se méďa Chlupáček. Zároveň se ale těší, až se bude moct projít po pokojíčku. Určitě se na zemi najdou nějaké neuklizené hračky.

„No jasně!“ bručí Chlupáček spokojeně a pospíchá k otevřené stavebnici.

„Ať tě to ani nenapadne!“ varuje ho Nanynka. Bojí se, že by rachocení kostek obě děti probudilo.

Matěj byl přes den smutný, protože se mu nedařilo spojit koleje u dřevěné vláčkodráhy. Zatímco je teď medvěd sestavuje, panenka si zkouší Julčiny čepice.

„Já na to vůbec nevidím,“ stěžuje si panenka.

„Tak si rozsviť,“ poučuje ji medvěd. Panenka by se už byla urazila, ale Chlupáček to myslí úplně vážně. Podává jí malou baterku. Se světýlkem jsou jako dvě světlušky. V zápalu hry málem zapomenou na čas.

„Dívej, venku začíná svítat,“ zašeptá medvěd polekaně.

„Honem na naše místa,“ zavelí panenka a peláší k Julče. Vtom zakopne o bačkoru. Chvíli letí volným pádem, ale i tak je v posteli včas. Maminka už už otevírá dveře. Musí přece probudit ty své dva malé spáče.

„Dětičky, vstáváme!“ snaží se je vzbudit nejdříve jen tak jemně, ale bez sundaných peřinek to nakonec nejde.

Děti neochotně vylézají ze svých pelíšků. Jůlinka si vůbec nemůže vzpomenout, jak se její čepice dostaly na zem. A Matěj zase překvapeně kouká na sestavenou vláčkodráhu. Že by se mu to nakonec včera večer před spaním přeci jen podařilo a on na to jenom zapomněl?

Už ale není čas na žádné dlouhé přemýšlení. Jde se totiž do školky!

Příprava na karneval

„Dneska jste byly moc šikovné,“ chválí paní učitelka děti. Rozhlíží se po třídě a spokojeně se usmívá. Hračky jsou na svých místech, dokonce i židličky jsou zastrčené u stolečků.

„Pan školník nás určitě pochválí. Za odměnu si zahrajeme na zahradníka,“ oznamuje paní učitelka. Chvilku čeká, než na ni děti upřou zvědavá očka. Tahle hra je zábava, protože jde o honičku. Děti se rychle chytají za ruce a dělají kolečko.

„Můžu být zahradník? Já chci být zahradník,“ překřikují se děti, ale to už paní učitelka mrká na Davídka. Ten jediný totiž vůbec nekřičel. Chlapeček si důležitě nasazuje slaměný klobouček a sedá si na připravenou židli. Hra může začít.

„Proč kytička uvadá?

Proč je suchá zahrada?

Zahradníček hlavu sklání,

usnul místo zalévání.

Kdo ho pohladí,

ten se posadí…“

Davídek netrpělivě čeká, až mu některý z kamarádů nenápadně sundá zahradnický klobouk. Ostatní nahlas fandí. Při takové zábavě utíká den až moc rychle.

„Julčo, Matýsku, je tady vaše maminka,“ slyší děti. Maminka na ně od dveří vesele mává.

„Zkuste doma vybarvit obrázky, které mezi ostatní nepatří. Určitě to poznáte,“ loučí se s dětmi paní učitelka a podává jim listy papíru. Julča s Matějem ji mají rádi. Každý den si pro ně vymyslí nějaký hezký úkol. Po prázdninách už totiž obě děti půjdou do velké školy.

Po cestě ze školky se dvojčata předhánějí ve vyprávění. Maminka přikyvuje.

„Umyjte si ruce, ať si můžete jít hrát. Já dojdu rychle do obchodu pro mléko a pár dalších věcí. K večeři budou palačinky,“ oznamuje maminka.

„Hurá, palačinky, jupí!“ skáčou děti radostí.

V pokojíku je zatím ticho. Chlupáček s Nanynkou leží každý na svém polštáři. Děti by se vsadily, že je slyší odfukovat, ale copak je to možné? Hračky určitě neoddychují, to se asi rozfoukal vítr za okny.

Zatímco se Matěj ještě převléká do tepláků, rychlejší Julču napadne: „Co kdybychom si vyzkoušely ty naše kostýmy?“ Příští týden mají ve školce karneval. Už se nemůžou dočkat, až si vezmou převleky. Matěj půjde za vodníka a Julča za vílu Amálku.

„Tak jo,“ souhlasí bráška. Převlečení jsou za pár minut.

„Jsem hezká?“ ptá se Jůlinka. Nakrucuje se v šatech a zkouší Amálčin taneček.

„Docela jo, ale ještě by to něco chtělo,“ přemýšlí malý vodník nahlas.

„Já už vím, víly mají červené tváře, rty a namalované oči,“ vypočítává Julča zasněně při cestě do koupelny.

Za chvíli se vrací zpátky. Je to Julča, není to Julča?

„Jé,“ vykřikne Matěj užasle. Trochu se sice lekl, ale nechce Jůlinku zklamat. Takhle víla určitě nevypadá, ale co…

„Ty zůstaneš takhle?“ ptá se Jůlinka brášky.

„Kdepak, ještě to není hotové, ale kde seženu zelenidlo?“ lamentuje klučina. Nemůže se přece nechat zahanbit. Už to má! Odbíhá do tatínkovy dílny. Když se delší dobu nevrací, začíná se o něho Julča bát.

„Pomoc, to pálí!“ volá Matěj a vybíhá na zahradu.

„Jéje,“ vykřikne Jůlinka polekaně při pohledu na zeleného brášku. Měla sice v plánu utéct domů a zamknout se, ale teď se za to stydí. Přece v tom Matěje nenechá.

„Čím ses to natřel?“ ptá se brášky vodníka. Opatrně ho obchází. Nerada by také skončila celá zelená.

„Já nevím. Nějakou barvou, ale nejde to dolů,“ pofňukává Matýsek.

„Proč bys to dával dolů? Teď jsi pěkně barevný, tak si konečně můžeme jít hrát. Vypadáš jako opravdový vodník!“ utěšuje ho Julča.

Jdou tedy domů. V pokojíčku si pouštějí oblíbené písničky, skáčou u toho skoro až do stropu a prozpěvují si:

„Komu by se nelíbili

vodníci a malé víly,

tancujeme, zpíváme,

vyrušit se nedáme!

Dívejte se, pane, paní,

jak jsme hezky zmalovaní,

od hlavy až po paty,

karneval je za vraty!“

Není divu, že tím rachotem probudili méďu i panenku. Hračky nevědí, co si o tom dovádění mají myslet. Jsou už vzhůru, nebo je to jenom zlý sen, ze kterého se brzy probudí? Nenápadně si prohlížejí zmalovanou Julču a ještě zmalovanějšího Matěje.

„To jsem zvědavá, co na tohle řeknou jejich rodiče,“ volá Nanynka na Chlupáčka. Vůbec nemá strach, že by ji děti v tom rámusu zaslechly.

Co na to řekli rodiče

Maminka se těší, až bude zpátky doma. Odloží tašky s nákupem a uvaří si kafíčko. Možná si k němu dá i něco sladkého. Čokoládu, anebo raději jablkový závin? Už teď se jí sbíhají sliny. Dnes měla od rána hodně práce, tak není divu, že se těší na domácí klid a pohodu.

Ani tatínek to neměl v práci jednoduché, protože zařizoval spoustu věcí. Pospíchá domů, za maminkou a svými hodnými dětmi. Nemůže se dočkat, až se všichni posadí u stolu a v klidu si povypráví, co jim dnešní den přinesl.

Oba mají velkou radost, když se potkají u zahradní branky. Už od schodů slyší podivné ticho. Jůlinka je obyčejně vítá brnkáním na klavír, ale ať napínají uši, jak chtějí, žádné tóny neslyší. Ani Matěj nebouchá míčkem o dveře. To je hodně divné.

„Hezky si hrají, broučkové,“ usmívá se maminka na taťku a sahá po klice.

Rodiče otevírají dveře do pokojíku a postupně dovnitř nakukuje jedna i druhá hlava. Obě hlavy se pak naráz zamračí. Skoro jako v pohádce o dvouhlavém drakovi. Až na to, že tyhle hlavy patří mamince a tatínkovi. Mračí se čím dál tím víc, jako by společně říkaly:

„Tohle nejsou naše děti,

vidím jen dva darebáky.

Pošleme je na políčko,

ať tam spolu plaší ptáky!

Nevidím tu naše děti,

jsou tu jen dvě maškarády.

Hrozně by mě zajímalo,

co je tohle za nápady?“

„Co to je?“ ptá se maminka, ale bojí se udělat krok dopředu.

„Kdo to je?“ diví se tatínek a posouvá se odvážně jedním krokem přes práh pokojíku. Nechce, aby maminka poznala, že se také trochu bojí.

„Říkal jsem ti, že to bude průšvih jako vrata,“ šeptá méďa do polštáře, ale panenka ho nemůže slyšet. Je totiž schovaná pod vzlykající Julčou. Vůbec se jí tam nelíbí, ale nemůže nic dělat.

Teď už děti vědí, že byla hloupost takhle se zmalovat. Jůlince se sice podařilo barvičky trochu otřít, ale výsledek rozhodně nestojí za pochvalu. S barvami rozmazanými po obličeji vypadá spíš jako strašidlo než jako víla. A ani opuchlé oči od pláče Julče na kráse nepřidají. Nejhorší je, že se barvičky obtiskly i na panenku. Ještě že to chudinka zatím netuší. Zato Chlupáček vidí, že ani jeho to řádění neminulo. Jak byl Matěj smutný, že zelená nejde dolů, ze žalu se s méďou mazlil, až ho barvou celého ušpinil.

Maminka vidí, že je to dětem opravdu líto. Nemá sílu dál se na ně zlobit. Ani tatínek. Raději přemýšlí, jak Matýska dát zase do pořádku. Bojí se, aby mu neublížili nějakou chemikálií.

„Budeme muset počkat, až se barva sama oddrolí,“ provokuje Matěje taťka. Je vidět, že už má zase smysl pro humor.

Mamince se barva do tváří vrací mnohem pomaleji. Přece jenom to pro ni byl velký šok. O kafíčku si může nechat leda tak zdát. Ani na klidné povídání o dnešním dni nejspíš nedojde. Ale co, stávají se přece mnohem horší věci. Důležité je, že si to děti budou hodně dlouho pamatovat. A nejenom děti.

„Uf,“ nadechuje se panenka. Konečně se jí podařilo vysoukat se zpod kamarádky Jůlinky. Teprve teď vidí, že už se rodiče vrátili z práce. A dokonce se usmívají!

„To jsou mi věci. Mně by maminka naplácala, ale tady se nic neděje,“ diví se panenka a nenápadně si protahuje ztuhlé tělíčko.

„Buď ráda, že jsi nic neviděla. A že mají Jůlinka s Matějem tak moc hodné rodiče,“ poučuje Nanynku Chlupáček.

„Všichni se starají, jak vyčistit děti, ale co my?“ stěžuje si panenka. Takhle špinavá ještě v životě nebyla. Maminka jako by jí četla myšlenky. Rozhlíží se po pokoji, a když vidí, že jsou špinavé nejenom děti, ale i jejich oblíbené hračky a polštáře, na nic nečeká.

„Vypadá to na velké prádlo!“ velí a pouští se do svlékání polštářů. Děti ochotně pomáhají. Strašně se jim ulevilo, že to takhle dopadlo. Tatínek na ně významně mrká a pospíchá uvařit kafíčko. A děti? Ty se rozutečou do svých skrýší, aby mamince přinesly něco dobrého na zub. Matěj přináší dokonce svoje nejoblíbenější bonbony a Julča zbytek čokolády. Maminka si bude moci vybrat. Snad se dneska přece jenom dočkají domácího klidu a pohody.

Velké prádlo

„Jupí, to je paráda,“ jásá méďa v pračce při každé otočce a prozpěvuje si:

„Točím se, točím,

radostí výskám,

snad díky bublinkám

čistý plyš získám.

Točím se, točím,

už jsem si jistý,

za chvíli budu mít

kožíšek čistý.“

Zato panence vůbec do smíchu není. Motá se jí hlava a bolí ji bříško. Když už si myslí, že je konec, začne to pokaždé nanovo.

„Kdy už to přestane? Jůlinko!“ zkouší volat Nanynka. Okýnkem u pračky vidí svoji kamarádku, ale ta má teď jinou zábavu. Maminka jí napustila do vany tolik teplé vody, že v ní Julča může plavat. Ta se má, nic se s ní netočí. Pračka začíná ždímat a to už je panence opravdu hodně špatně. Vždyť se teď k tomu kolotoči přidaly i poskoky!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky z pokojíčku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.