Slepé škvrny

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Noémi Bogyó

Slepé škvrny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © Noémi Bogyó, 2017

Translation © Tamara Archlebová, 2019

Cover design © Tomáš Cikán

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1360-3

ISBN e-knihy 978-80-566-1472-3 (1. zverejnenie, 2019)

1. kniha

Zima

Vybielené steny a tmavohnedé lavice prednáškovej sály pripomínali meštiansku školu tridsiatych rokov, nad stolom učiteľa však visela červená hviezda so zlatým kosákom a kladivom. Adam sa chúlil pri okne a myslel na popoludnie, ako vyrábali s Helenou cameru obscuru. Pár dní predtým by ešte ani nedúfal, že sa s ním táto zázračná bytosť dá vôbec do reči. Helena sa nechcela zoznamovať a urobila všetko pre to, aby ho od seba odohnala. Jej labutie ruky mu dávali elegantne košom, kresliac do vzduchu nevylúštiteľné riadky posunkovej reči. Mimika jej tváre pripomínala mimiku míma, bola jednoznačne odmietavá. Adam bol však tvrdohlavý a vytrvalý, dievča sa stalo jeho fixnou ideou. Prenasledoval ju ako jej tieň a o niekoľko týždňov mal už v malíčku sled jej každodenných zvykov. Vedel, že dni začína ranným behom, po ktorom nasleduje výdatná sprcha v spoločnej sprchárni na prvom poschodí. Bola to najnavštevovanejšia sprcháreň, napriek tomu, že kľučku už veľmi dávno ukradli a ako zámka slúžila sponka do vlasov, pripevnená k šnúre a prevlečená cez kľúčovú dierku. Všeobecnej obľube sa tešila vďaka fungujúcemu vypínaču svetla, sprchovej ružici a teplej vode. Helena potom raňajkovala v podzemnom bufete internátu, kam sa slnko nikdy nedostalo, a v ktorom od otvorenia do zatvorenia pojašene blikali svoju morzeovku neóny, šíriace ľadové svetlo. Na vybielených stenách s hnedým dreveným obložením viseli reklamné plagáty. Helena si vždy sadla k stolu pri dverách, nad ňou visel plagát so Sunquickom. Plagát, ktorý o niekoľko týždňov neskôr záhadným spôsobom bez stopy zmizol, bol navrhnutý podľa grafických postupov socialistického realizmu. Na vzbudenie pozornosti mala slúžiť fotografia, na ktorej šošovka zvečnila fľašu Sunquicku, jeden celý pomaranč, jeden prepolený pomaranč a sklenený pohár, zdobený kolieskom pomaranča, pod tým nudný reklamný text: „Na ceste a v prírode, na ihrisku a pri vode, Sunquick nielen osvieži, ale slúži aj zdraviu. Vyrobili Konzervárne a liehovary, národný podnik, Liptovský Mikuláš.“ Fialové pozadie zátišia bolo nevkusne krikľavé. Adam dokázal hovoriť o oranžovom sirupe iba v superlatívoch: príliš sladký, príliš kyslý, príliš lepkavý, príliš bez pomaranča, príliš propagovaný, príliš nevhodný na to, aby mohol Helenu obdivovať každý boží deň. Jedným slovom nechutný, na vracanie, uslintaný, pornografický. Na oknách špinavých od mušincov viseli pod stropom zožltnuté umelé čipkové záclony. Helena zamyslene prežúvala rožok, ktorý si namáčala do tresky s majonézou, naloženej do bieleho papierového pohára. Nevidela-nepočula, ani nezdvihla oči zo svojho zopnutého poznámkového zošita, a tak ani nič nemohla tušiť o sunquickovom reklamnom plagáte, ktorý na ňu zízal. Medzi dvoma zahryznutiami si zapísala vzorec, vetu, číslo.

Nemala času nazvyš, keďže paralelne študovala kybernetiku aj atómovú fyziku. Jej spolužiaci o nej hovorili, že je geniálna, že na hodinách obsedí do konca iba z povinnosti, nie je rovnica, ktorú by nevedela vypočítať, ba čo viac, zaoberá sa riešením aj takých rovníc, ktoré ešte nikdy nikto nevyriešil, a že skôr ona by mohla dávať konzultačné hodiny svojim učiteľom.

Odkedy ju Adam spoznal, nemohol myslieť na nič iné, len na ňu. Vo dne v noci sníval o tom, ako ho objaví, ako mu bude venovať pozornosť, zamiluje sa doňho, prípadne ho zvedie. Celé týždne sa nechal unášať podľa nálady zlatým vetrom, plachtil s červeným fénom či padal k zemi s oceľovomodrým víchrom. Kĺzanie nad zemou prežil vďaka slabším opiciam. V tomto svojom umeleckom období maľoval na plátno metamorfózy túžby, prevtelenej do vetra. Rozmery jeho malieb sa čoraz väčšmi rozrastali a mal pocit, že by príbehom svojej lásky dokázal vymaľovať celú kaplnku, palác, katedrálu. Nemal ani šajnu, prečo Helena kapitulovala práve v ten žiarivý jarný deň. Žeby sa jej zdal už predtým sympatický? Niekoľko týždňové spolužitie typu telo-tieň ju azda presvedčilo, že netúži iba po erotickej noci s nemou študentkou, ktorá by mu nemohla ani vyčítať, ak by číslo bolo príliš chladné, nebodaj príliš rýchle či nedajbože príliš drsné? Nevylučoval ani, že túžila po spoločnosti, prípadne si z neho chcela vystreliť. V záhradách, popri ktorých prešli, kvitli ovocné stromy, vzduchom poletovali sťa snehové vločky zablúdené lupienky kvetov. Vôňa narcisov a tulipánov vo vibrujúcom teple naplnila vzduch. Ovocný sad bzučal ako úľ a hrkotanie električky sem z údolia doliehalo ako rozplývajúca sa ozvena. Dievča sa zrazu otočilo na päte a hľadelo mu priamo do očí. Len stáli a pozerali sa na seba. Koláž zamrznutej zeme, nehybného slnka žiariaceho v zenite, chlapca s doširoka roztiahnutými zreničkami a nemej dievčiny. Na drobnom flajstri času nevedno z akých príčin vznikla nečakane diera, rozdiel v tlaku vysal perspektívu priestoru, a tak pôvodne trojdimenzionálny obraz bude odteraz každý vnímať už iba ako dvojdimenzionálnu, tuctovú, gýčovú ľúbostnú scénu s palmami a morskou plážou. Helena si vytiahla svoj zopnutý zošit, čosi doň načarbala a podstrčila ho chlapcovi pod nos: „Vieš odčítavať z pier?“ Ani ahoj, ani pusa, ani rúčka, ani pá, ani klasický kúzelný úsmev, ani ostýchavé kvetnaté slová, pohadzovanie vlasmi či naprávanie sukne. Vecná otázka. Situácia Adama natoľko prekvapila, že naďalej nič nepovedal, hoci vedel, že by mohol, lebo si dal námahu a vypátral, dozvedel sa, že Helena nie je hluchonemá, „iba“ – také opovrhovanie týmto stavom – „iba“ nemá. V súvislosti s „iba“ mala Helena veľmi nepríjemné spomienky. V domove vychovávatelia z nedbanlivosti, nevedomosti, prípadne nezáujmu „iba“ neskôr zistili, že Helena nie je hluchonemá mentálne postihnutá, ani mentálne postihnutá hluchonemá, ba, nie je ani postihnutá, ktorá je hluchá a nemá. Helena je „iba“ nemá. Preto sa dostala ako malé dievčatko do ústavu pre mentálne postihnutých. Helena musela zhromaždiť všetku svoju genialitu, aby dokázala, že je „iba” nemá. Jej prvotný plán vyšiel na zmar. Ošetrovateľ, ktorému dôverovala, a pred ktorým odhalila svoje tajomstvo, sa nečakane, ešte prv než by pre ňu mohol niečo urobiť, obesil. Bolo verejne známe, že to bol vášnivý šachista a ťažký hypochonder. Celý život sa venoval mentálne postihnutým deťom. Desilo ju, že raz aj ju k nim priradia. Malý lístoček, na ktorý Helena kostrbatými písmenami napísala: „Všetko počujem – nie som hluchá, všetkému rozumiem – nie som debil“, bol poslednou kvapkou v pohári diagnózy duševnej choroby. Helena od tej chvíle prestala jesť. „Bola ozajstnou detskou láskou pobláznená do Igora,“ šepkalo sa po ústave. Ľutovali Igora, ľutovali Helenu, potom pošliapali Igorovu česť, vzápätí zabudli na Igora, ale dievčatko, ktoré nikoho neposlúchalo, ani čo sa týkalo večerného kúpania, ich naďalej rozčuľovalo. Helena ich nenávidela, lebo z Igora, ktorý oplýval každodennými cnosťami aj hriešnosťami, vyrobili najprv anjela na zemi a potom pedofila, skazeného do špiku kosti. Po niekoľkých mesiacoch sa vychudnutá ako roztrasená handrová bábika dostala k doktorke Mižičkovej, ktorá pristúpila k objavovaniu dievčatka nevídanou odbornosťou. Doktorka Mižičková si získala Heleninu dôveru už pri prvom stretnutí. Stačil na to povzbudivý úsmev a istá náhoda. Na fajčiarskom stolíku pod oknom bola šachovnica. Na Ondreja v ambulancii čakali rozostavané šachové figúrky, aby sa pred rokmi prerušená rozohraná partia raz mohla dokončiť. Helena dala doktorke Mižičkovej mat tromi ťahmi. Tá si vydýchla, stiahla z prsta jednoduchý zodratý snubný prsteň a gestom pubertiačky ho hodila do akvária pri písacom stole, medzi zlaté rybky. V tej chvíli spoza oblakov s rozstrapkanými okrajmi vykuklo slnko a preexponovalo čiernobiely statický obraz, na ktorom dievčatko so špinavou anjelskou tváričkou zízalo na snubný prsteň, ako sa ponára medzi čiernobiele kamienky akvária. Doktorka Mižičková za týždeň vyhrala boj s byrokratickým systémom a potrebovala na to iba šachovnicu. Helena hravo zvíťazila nad všetkými lekármi a profesormi špeciálnej kliniky, a potom dala šachmat každému červovi spisov, ktorý sa im postavil do cesty. Bol to najkrajší týždeň jej detstva. S tvrdošijnou odovzdanosťou sa držala žilnatej mäkkej ruky s neupravenými nechtami, ktorá ju s rozhodnosťou a láskou viedla spletitými chodbami a nekonečnými schodmi od jednej šachovej partie k druhej. Na konci cesty stál sirotinec prerobený z panského kaštieľa, s vybielenou štukatúrou, ozdobným plotom z kovaného železa a so záhradou s divinou, veľkou vyše sedemnásťtisíc štvorcových metrov. Ozdobná brána z kovaného železa sa za Helenou zavrela a otvorila pred ňou ríšu možností. Z Heleny sa stal génius, chodila na šachové súťaže a precestovala členské štáty RVHP, aby rad-radom nabila seniorov od Odesy cez Burgas až po Drezdu. Táto Helena teraz vecne mávala pred Adamovým nosom zdrapom papiera: „Vieš odčítavať z pier?“ znelo pri každom mávnutí lístočkom. Adam dokázal od prekvapenia len prikývnuť, a vtom ho Helena nečakane chytila za ruku. V to popoludnie mu čarovala a Adamovi bolo úplne jedno, prečo to urobila: z ľútosti, empatie, sympatie, prípadne z inej, jemu neznámej -patie.

Helenina izba sa v ničom nelíšila od tisícov ďalších internátnych izieb, niečím však predsa len bola iná. Na vnútornom parapete veľkého okna s čiernym kovovým rámom stáli v rade sviečky rôznych tvarov, farieb a vzorov. Kým si Adam prezeral sviečky, Helena pripravila pomôcky, potrebné na jej kúzelnícke predstavenie. Adam podľa daných rozmerov nakreslil obrysy krabice, Helena ju vystrihla a poskladala. Vnútro krabice namaľovali temperami načierno, zapálila sviečku purpurovo fialovej farby a ihlu na zošívanie vriec rozžeravili dočervena, potom ňou vypálili do krabice drobnú dierku. Nato vyrobili na krabicu dvojité veko. Do jedného vrchnáka vyrezali štvorcový otvor, ktorý prelepili pauzákom, ten sa stal hľadáčikom fotoaparátu. Druhý vrchnák slúžil na pripevnenie zväčšovacieho papiera, preto mu zvnútra oblepili rohy fotorožkami. Ako pracovali, Helenine hodvábne kadere občas pohladili Adamovi tvár a rameno, vzduch sa nabil elektrickým nábojom. Potom sa zo skrine vynorili ďalšie biele výkresy, ku ktorým dostal Adam kus uhľa. Helena sa natiahla na ošarpanej kanape, oprela sa o pravý lakeť, preplietla si štíhle stehná, ležala tam v polohe ako obyčajná kurva, jej oči meniace farbu však protirečili reči tela: leskli sa ako oceľ. Divé maky na jej blúze tancovali od radosti, že môžu slobodne týždenne aj viac ráz bozkávať jej sviežu pokožku. Adamovi vyschlo v hrdle. „Ja viem maľovať len akty,“ zašeptal chrapľavo, na čo si Helena ladným pohybom vyzliekla blúzu. Na jej snehobielej pokožke sa ligotali zlatohnedé bodky, ako množstvo huncútskych hviezd. Sklopila oči, iba v kútiku úst sa jej skrýval šibalský úsmev. Adamovo srdce takmer vyskočilo, prstami však už ohmatával čiernym uhľom model a hoci mal vlhké dlane, pľúca mu fučali a mal stiahnutý žalúdok, uhoľ kreslil očami maliara: ťahal čiary, šrafoval, zaobľoval formy, brázdil cikcaky. Helena sa postupne stávala vybraným objektom, ktorý slúžil k zrodeniu vyberajúceho, a Adam prekročil bránu bezčasovosti. Jeho ruky automaticky siahali po čistých výkresoch, kým sa neminul aj posledný. Po zemi sa všade váľali skice: Helenine oči, nos, profil, obliny jej pŕs, línie ramien, čipkované prúžky, jej kolená pod lemom sukne. Helena rozobratá na časti aj v univerzálnom celku. Divé maky z jej blúzy sa na Adama posmešne uškŕňali. Muž bol zahanbený, umelec však hrdý. Helena rad-radom obdivovala náčrty. Adam sa vyhrieval v žiari uznania ako korytnačka. Obrázok s celým aktom zavesili na stenu, svetlo stolovej lampy nasmerovali na kresbu a Helena potom vliezla s domácky vyrobenou kamerou pod prikrývku. Adam si myslel, že žartuje, no potom si spomenul na fotografa chaplinoviek, ktorý prv než zahalil do oblaku sadzí šťastne sa usmievajúcu nevestu so snehobielou vlečkou, vliezol pod tmavú šatku trojnohej kamery. Zvedavosť či azda nejaké pudy napovedali Adamovi, aby aj on vliezol pod deku. Krôčik dozadu, krôčik vpred, v hľadáčiku fotoaparátu striedavo hľadali Heleninu uhľom nakreslenú siluetu. O čo viac ju hľadali, o to viac sa stávali čisté puritánske línie rozmazanými. Ich srdce lapalo po dychu. Helenino dychčanie temer hladkalo Adamove ušné bubienky.

Na javisku jednoduché kulisy. Tri stoly so stoličkami, jedna dlhá lavica a dvoje dverí. Na dverách vpravo reklamný plagát so sloganom: Riekol som: bojuj, človeče, a ver!, na dverách vľavo biela tabuľa s čiernym nápisom: Nádej zanechaj, kto mnou uberá sa! Po zaznení gongu sa javisko zaplní, traja muži v talároch obsadia svoje miesta, osem postáv oblečených do historických odevov zasa lavicu obžalovaných.

SUDCA: Pojednávanie týmto otváram! Prosím, pán prokurátor, predneste obžalobu!

PROKURÁTOR: Vážený pán sudca, obžaloba voči ôsmim obžalovaným: porušili najvyšší poriadok, keďže vyrobili synovi človeka zlaté teľa.

SUDCA: Prosím obžalovaných!

PROKURÁTOR: Obžalovaný číslo jeden, Mo Ti, alias Mon Či, staroveký čínsky filozof, ktorý v roku 400 pred n. l. ako prvý zaznamenal, že obraz sveta sa v tmavej komore objavuje obrátene.

OBHAJCA: Vážený súd, Mo Ti je nevinný, skúmal iba svetlo a odraz svetla. Vykonával jednoduché optické pokusy.

PROKURÁTOR: Pán sudca, obžalovaný číslo jeden je zakladajúcim členom zločineckej organizácie, nesporne on bol pionierom optiky.

Obžalovaný číslo dva, Platón, alias Planton, staroveký grécky filozof vo svojom slávnom podobenstve o jaskyni tiež demonštroval tento optický jav. Navyše hlásal neslýchané klamstvo, že videnie je stretnutím duševného vyžarovania a lúča odrazeného od predmetu v zreničke, prostredníctvom čoho vzniká tieňový odraz predmetu.

OBHAJCA: Platón je nevinný, zdroj poznania vidí vo svete ideí. Svet ideí ostáva skrytý očiam tých, ktorí hľadajú cestu poznania v skutočnom svete. Preto sa platónsky hrdina odvracia od hluku sveta – doslova sa mu obracia chrbtom, nachádzajúc tak skutočnú realitu. Svet ideí, platónsky skutočný svet sa odráža na steny jaskyne iba formou obrazu.

PROKURÁTOR: Stalo sa to falošným proroctvom dvadsiateho storočia. Predstaviteľ rozvinutej civilizácie sa kvôli znaku odvracia od vybraného objektu, už ho nevyhľadáva a netúži ho ani spoznať, veď znak núkajúci nekonečné variácie, je oveľa zaujímavejší. Je to čertovské dovŕšenie platónskeho jaskynného podobenstva.

Obžalovaný číslo tri, Aristoteles, alias Aristi, staroveký grécky vedec a filozof. Aj jeho pozorovanie sa zakladá na jave camery obscury: svetelné lúče prenikajúce korunou stromu vykresľujú bočne otočený, niekoľkokrát zmnožený obraz zatmenia slnka.

OBHAJCA: Vážený pán sudca, Aristoteles je absolútne nevinný, mal len drobučkú poznámku o tom, že svetlo odrážajúce sa od predmetu prichádza k oku prostredníctvom vzduchu.

PROKURÁTOR: Takýto do morku kosti skazený zločinec-recidivista, ktorý ako otec moderných vied v Európe akoby morom na stáročia nakazil generácie prichádzajúce po ňom, si zasluhuje sto smrtí.

Obžalovaný číslo štyri, Filipo Brunelleschi, alias Brunello, pochybne preslávený renesančný umelec, v roku 1420 aj pokusom dokázal, že trojdimenzionálnu skutočnosť možno dokonale zachytiť na dvojdimenzionálnom obraze.

OBHAJCA: Páni, môj chránenec je nevinný. Maľoval iba pohľad na kaplnku dómu Santa Maria del Fiore vo Florencii, namiesto neba nalepil na plátno strieborné plátky, ktoré pôsobili ako zrkadlo, a potom vyvŕtal do stredu obrazu drobnú dierku. Následne mal nepodstatné predstavenie, ku ktorému došlo oproti kaplnke, na mieste, kde obraz namaľoval. V pravici držal vo výške očí túto maľbu chrbtom k sebe, v jeho ľavici, ďalej od obrazu, tiež vo výške očí, bolo zrkadlo. Pri pohľade cez dierku bolo možné vidieť v zrkadle dvojdimenzionálny obraz zároveň s trojdimenzionálnou skutočnosťou. Kovové plátky odzrkadľovali aktuálne svetelné vzťahy, čo celý jav ešte zdokonaľovalo. To je všetko, z čoho ho možno obviniť.

PROKURÁTOR: Jeho spoluvina je viac ako nesporná. Brunelleschi touto svojou veľkolepou akciou jedným šmahom pozmenil vývoj európskeho umenia. Skutočnosť sa stala obrazom, obraz skutočnosťou. Význam týchto dvoch pojmov dodnes splýva, a tak dnes sa už nik nezamyslí nad tým, že spočiatku bola iba skutočnosť a obraz žil svoj kratučký život iba na vodnej hladine.

Obžalovaný číslo päť, Giovanni Battista della Porta, alias Delči Porta, praotec prvého virtuálneho divadla.

OBHAJCA: Veľactený pán sudca, della Porta je bezvýznamný divadelný režisér. Chcel iba šokovať obecenstvo novým zážitkom. Vďaka javu kamery s dierou vyčaroval pre obecenstvo, ktoré si hovelo v príjemnom chládku tmavej izby, poľovnícku scénu, odohrávajúcu sa na doskách amfiteátra. Výjav premietol na stenu izby cez drobnú dieru, vydlabanú v stene, a na ruby obrátený svet otočil pomocou zrkadiel. Bolo to iba divadelné predstavenie. Je pravda, o niečo okázalejšie, ako bývalo zvykom.

PROKURÁTOR: Aha, teraz ste prezradili svojho chránenca! Priznali ste sa, že na tom ominóznom zraze zločineckej organizácie čaroval. Navyše, napísal pre maliarov aj príručku o používaní camery obscura, Magiae naturalis. Následkom toho sa stali hlavným predmetom optických výskumov doby perspektíva a camera obscura.

Obžalovaný číslo šesť, Johannes Kepler, alias Kempler, nemecký matematik a hvezdár, od neho pochádza názov camera obscura.

OBHAJCA: Pán sudca, obžalovaný číslo šesť kreslil iba mapy, a na to použil obmenu camery obscury v tvare šiatra, zdôrazňujem, výlučne ako pracovný prostriedok.

PROKURÁTOR: Ako prostriedok pre hriech, prostriedok pre hriech! Obžalovaným číslo šesť začala technická metamorfóza camery obscury. Jeho spoluvina na hriechu je značná. Ani to ho neospravedlňuje, že vznikom prenosnej obmeny camery obscury, do ktorej už nebolo potrebné vkročiť, camera obscura stratila svoje metafyzické čaro.

Obžalovaný číslo sedem, Johannes Zahn, alias Zahnči, rehoľník z rádu premonštrátov. Krabicová kamera, ktorú zostrojil, sa stala prototypom fotoaparátov devätnásteho storočia.

OBHAJCA: Pán sudca, môj chránenec bol sluhom božím. Prirovnanie k oku vola je zaujímavé výhradne z filozofického hľadiska, camera obscura pritom figuruje ako metafora videnia.

PROKURÁTOR: Farizej! Na pohľad je nevinnejší ako novorodené jahniatko, ale v dôsledku jeho tajného obchodovania, sa stala camera začiatkom osemnásteho storočia už súčasťou batožiny cestovateľov. Šošovku namontovali na vrch vychádzkových či zavretých kočov a s použitím šikmo nastavených zrkadiel premietali obraz na stôl, umiestnený v strede voza. Takto mohli vytvoriť aj amatérski maliari-cestovatelia obdivuhodné obrazy, a tak sa camera obscura stala popri mikroskope a ďalekohľade nástrojom aj pri výskumoch v oblasti prírodných vied. Kamery s otvorom, ktoré skonštruoval, fungovali o dvestopäťdesiat rokov už ako fotoaparáty.

Obžalovaný číslo osem, Louis-Jacques-Mandé Daguerre, alias Daruegge, maliar, vizuálny dizajnér, majiteľ dioramatického divadla. Aj jeho fotografické pokusy sa zakladali na princípe camery obscury.

OBHAJCA: Nevinný, poháňalo ho iba to, aby mohol zvečniť skutočnosť bez kreslenia. To, že latentný obraz na jodizovanej striebornej platničke je možné zvýrazniť, parami ortute vyvolať a pomocou tiosulfátu sodného aj fixovať, objavil vlastne iba náhodou.

PROKURÁTOR: Vážený pán sudca, takéto zatajovanie faktov a dôkazov je poburujúce! Čo si myslíte, pomocou čoho vyvolal obžalovaný na jodizovanej striebornej platničke latentný obraz, no, pomocou čoho? Jedine pomocou camery obscury. Tým zvečnil skutočnosť formou fotografie. Pod vplyvom jeho hriešnych skutkov vzniklo na konci devätnásteho storočia z camery obscury kino s pohyblivými obrázkami, predchodca filmového kina.

SUDCA: Všetci sú vinní! Týmto odsudzujem všetkých osem obžalovaných na večné zatratenie. Rozsudok je týmto právoplatný a nedá sa proti nemu odvolať! Miesto odpykania trestu je fotoaparát Zenit s výrobným číslom 66666666666.

PROKURÁTOR: Vážený súd, prosím, aby ste prihliadli na poľahčujúce okolnosti! Moji chránenci konali z naivity, nevedomosti, v nádeji, že ľudstvu pomôžu.

SUDCA: Opakujem, rozsudok je týmto právoplatný a nedá sa proti nemu odvolať. Nech obžalovaní odídu ľavými dverami!

Smial som sa a smial. Smial som sa celý deň. Na nič iné som nemohol myslieť, len na to, ako ma bude Helena čakať večer na internáte. Bude ležať na mojej posteli zakrytej károvanou dekou a bude sa motkať svojimi výpočtami. Nikdy som nechápal, ako môže nájsť riešenia tých zložitých rovníc. Helena však bola čarovná nie vďaka svojim nezrozumiteľným rovniciam, to môže potvrdiť aj môj spolubývajúci, Janko. Veľakrát som ho pristihol, ako túžobne blúdi očami po kopčekoch, ktoré sa jemne črtali pod jej bavlneným tričkom. Helenino telo bola dokonalosť sama. Sú na svete veci, ktoré keď uvidíme, všetko, čo sme dovtedy videli a spoznali, sa nám zrazu zdá bezvýznamné. Obrazy ideálov, vynárajúce sa z kolektívneho vedomia, ktoré sa predo mnou denne mihali, úsmev Mony Lisy, brada Pallas Atény, modiglianiovské oči, lono Urbinskej Venuše sa zhmotnili v novom usporiadaní. Jedným slovom – katarzia. A jej synonymum – Helena. Stvoriteľ však po tom, ako stvoril telesnú podobu dokonalosti a obdaroval ju aj geniálnou matematicku logikou, akoby z nejakého vrtochu oľutoval svoju štedrosť alebo jednoducho sa iba unavil a nechal ju nedokončenú.

Tak veľmi som po nej túžil! Počas tých pár dní, ktoré Helena strávila vo Švédsku na konferencii o kybernetike, som sa venoval svojmu utrpeniu a maľovaniu. Fyzická bolesť, ktorú som pociťoval v slabinách, sa čoraz väčšmi stupňovala. Maľoval som. Helenu v jesennom daždi, letnej záplave svetla, v zelenom klobúku, s čiernym slnečníkom, po uši oblečenú, nahú. Jej krehká postava, neobyčajná tvár dostávali čoraz éterickejšiu podobu a v rámci konečnej metamorfózy sa premenila na súhvezdie. To, že spomienka na Helenu z mäsa a kostí vo mne zo dňa na deň bledla, som vnímal ako svoju osobnú tragédiu. Vtedy mi napadlo, že prišiel čas kúpiť si fotoaparát. Chcel som sa stať kronikárom jej života, sledovať ju zreničkou stroja, zvečniť každý jej nádych, nemé tri dimenzie uzamknúť do výrečných dvoch dimenzií.

V decembri sa skoro stmieva. Adam zastal pred výkladom Elektra. Vpravo na práčke bol fotoaparát Zenit, pomocou ktorého si chcel ukoristiť Helenino telo. Odrazu mal pocit, že všetci filozofi, vynálezcovia, ktorí sa pričinili ku zrodu camery obscury, sú zavretí v malej čiernej krabičke. Videl ich stáť v rade pred šošovkou a počul ich zhovárať sa:

– Aj ja by som ho chcel vidieť – dožadoval sa Mon Či. – Mám na to právo, aby som ho videl medzi prvými. Kde by sme boli teraz bez mojich pozorovaní?

– S prepáčením, nesúhlasím s vami. Bezo mňa by sa dnešné fotografie nikdy neboli zrodili – znelo prísne z úst Kemplera.

– Páni, páni, čo je to za neporiadok? Ďalšia dagerotipománia? Fotografia sa stala trvalou iba vďaka môjmu objavu – chvastal sa Daruegge hláskom tenučkým ako nitka.

– Dvadsaťminútová nútená nehybnosť bola nepochybne trvalým zážitkom aj pre objekty portrétov – vtipkoval Delči Porta.

– Je príliš mladý – konštatoval Planton sklamane. – Ktovie, či bude vhodný splniť svoje poslanie.

– Vyzerá seriózne – odsotil Brunello Plantona spred šošovky.

– Nehádajte sa, ešte ho odplašíte – upokojoval Kempler skupinku.

Električka so zvonením prehrmela pred špinavým sklom výkladu, škrípanie kolies vzalo so sebou čudesné hlasy. Adam vošiel do slabo osvetleného obchodu. O sklenený pult sa opieral mrzutý predavač v strednom veku.

– Prosím si z výkladu fotoaparát Zenit. – Adamov hlas znel rozhodne.

Predavač sa naňho čudne pozrel, akoby nechcel veriť svojim ušiam.

– Zenit? – spýtal sa pochybovačne. – Áno. Zenit. – A viete, mladý muž, čo stojí takýto aparát? – spýtal sa povýšenecky.

– Viem. Adam bez slova vybral z peňaženky papierové bankovky, aby aj tým potvrdil svoj úmysel kúpiť ho. Predavač si neochotne hundral popod nos, že to je posledný kus, treba ho vybrať z výkladu, a tak či tak o desať minút zatvára. Adam sa nepohol. Zaťal sa so zovretými perami. Predavača jeho skalopevná zarytosť donútila kapitulovať a s nevôľou sa vybral k výkladu. O malú chvíľu si už Adam, pospevujúc si akúsi hlúpu pesničku, s novučičkým aparátom pod pazuchou vykračoval k autobusovej zastávke. V mysli už objímal Helenu. Na december bolo nezvyčajne teplo.

Chvíľka jari v zime. Celý deň bol šťastný, napriek tomu teraz mal divný pocit, akoby zima s týmto jarným úškrnom zasiahla do jeho životného režimu.

Autobus bol plný. Cítil som sa nepríjemne v tesnej telesnej blízkosti s toľkými ľuďmi. Natriasali sa, tlačili sa, nahýnali sa, túlili sa, vynucovali si miesto. Úľ. Na každej zastávke nastúpili ďalší a ďalší. Von takmer nik. Konečná. Úľ sa vyrojil.

– Ahoj, Adam. – V ten večer sa mi stretnutie s Otom zdalo bezvýznamné a hlavne obťažujúce, keďže som s ním musel prehodiť pár slov, pričom som sa ponáhľal. Roztržito som mu odpovedal, áno, nie, neviem, pritom som dokázal myslieť len na Helenino telo.

– Všetko v poriadku? – Áno, v najväčšom poriadku. Len sa ponáhľam. Helena sa dnes vrátila zo Štokholmu a čaká ma.

Oto sa na mňa čudne pozrel, potom ako keby aj jemu niečo napadlo, náhle sa rozlúčil. Keďže pre vlažné teplo sa sneh takmer z minúty na minútu roztopil a nechal po sebe more blata, vybral som si namiesto kratšej cestičky obchádzku po betónovej ceste. Keď som dorazil hore k internátu, uvidel som v strede bahenného mora dievčinu. Neviem, prečo som vytiahol fotoaparát, čo ma primälo k tomu, aby som zvečnil tú grotesknú chvíľu. Pravdu povediac, ani mi nenapadlo, aby som jej pomohol, akoby som to všetko robil ani nie vedome, len tak okrajovo. Helena na mojej károvanej prikrývke sa núkala čoraz vábivejšie a tomu volaniu som nevedel odolať.

Cestou od vchodovej brány po dvere mojej izby som takmer utekal. Zastal som pred dverami, aby som sa vydýchal. Zhlboka som sa nadýchol a stlačil som kľučku. Dvere sa otvorili. Na písacom stole svietila stolová lampa, Janko sa hrbil nad svojimi knihami, ani sa na mňa nepozrel. Moja posteľ bola prázdna.

Nechápavo som civel na tú nedostatočnosť. Potom som len tak z vrtochu zavrel dvere a znovu ich otvoril, zavrel a otvoril, zavrel, otvoril. Helena nikde. Nechcelo sa mi prekročiť prah. Helenino bytie bolo dosiaľ istotou, rukolapný jav, predstaviteľný sled obrazov, smiech bez zvuku. Jednoducho existovala. A v ten večer akoby jedným šmahom prestala existovať. Ani keby zomrela, nezmizla by s takou konečnou platnosťou, ako tým, že definitívne zahatala cestu naspäť, odvrhla ma, zabudla ma tu, alebo skôr ma tu naveky nechala. Keby zomrela, aspoň by po nej ostalo niečo, k čomu sa dá občas zájsť, k čomu sa dá odniesť kvety, s čím sa dá rozprávať, alebo čomu sa dá byť verným. V tej chvíli som si uvedomil, že už pár týždňov predtým som to tušil. Vycítil som, že ako všetko ostatné, aj hodiny túlenia s Helenou sa raz skončia a tou štokholmskou cestou odletí z môjho života. Každá časť môjho tela pociťovala lúčenie s pohybmi, pohľadmi, pohladeniami. Stvoriteľ sám vtlačil sedem pečatí tajomstvám jej duše. Neviem, ako som mohol dúfať, že môj obdiv a láska sa jej niekedy dotknú. Nikdy sme si nevymenili žiadny spriaznený úsmev. Náš vzťah sa začal aj skončil mojím modloslužobníctvom. Takže taký profánny je začiatok a koniec, bytie a nebytie. Ani na chvíľu som si nepomyslel, že sa Helene niečo stalo: že s ňou spadlo lietadlo, potopila sa jej loď, uniesli ju, zabili, pomohli jej utiecť. Nie. Ani len to, že jej prípadne meškalo lietadlo, že ho zmeškala, alebo že neprišla, lebo bola unavená, a teraz si pravidelne odfukuje na susednom intráku. Bol som si istý tým, že jednoducho neprišla. V tomto bode môj život nezávisel od šťastia. Nie. Všetko zmenilo Helenino rozhodnutie. Ja som urobil len toľko, že som prekročil prah. Nič viac, ani menej. A tým som vstúpil do skutočnosti Heleninho nebytia.

Štrngotanie, sklenené drnčanie pohárov naznačovalo Jankov slivovicový súcit. Bez slov sme do seba liali frťany. Náš smútok sa takmer zrástol. Naše niekdajšie súperenie prekryl každý vypitý pohár slivovice ďalšou a ďalšou geografickou vrstvou. Po druhej fľaši sa mi jazyk definitívne prilepil k podnebiu, a mal som pocit, že by ho odtiaľ nikdy viac nedokázal odrezať ani chirurgický skalpel. Akoby mi Helena odovzdala svoju nemotu.

Z DENNÍKA SOFIE, 14. DECEMBRA 1988

Bola to chvíľka jari v zime. Podozrievavo som sa nadýchla neuveriteľnej jazmínovej vône, a zrazu som mala pocit, že týmto falošným marcovým dňom okrádajú december a spolu s decembrom aj mňa, veď dnes mám narodeniny. A keď nie sú mrazivé, zasnežené, ako keby ani neboli moje. Večer som sa snažila dostať od autobusovej zastávky hore k internátu najkratšou cestou, strmým chodníčkom. Bola úplná tma: hviezdy vyhasli – buď neznášajú falošnú jazmínovú vôňu, alebo nevydarený december, prípadne oboje. Možno aj to je nejaký sovietsky vynález, ako perestrojka. Podľa Martina mohol takúto klimatickú zmenu spôsobiť len ten mizerný výbuch v Černobyle. Dnes poobede som spontánne zatúžila po tom, aby som ho pohladkala po štetinovitých vlasoch, ale neodvážila som sa. Ešte by to zle pochopil. Zlé jazyky tvrdia, že je pravý sukničkár, babožrút, przniteľ panien. Podľa mňa je génius. Napriek aféram so ženami mu v skutočnosti chodí po rozume iba zvrhnutie diktatúry a popri bojových snoch sa v jeho posteli ujde občas miesto aj nejakej peknej žene.

Internát sa kľukatil na vrchu kopca ako čierny had. Množstvo okien sa ligotalo ako svietiace šupiny. V blate jeden krok dopredu, dva šmyky dozadu. Spočiatku sa mi zdalo netradičné šmýkanie zábavné. S blatom sme boli od malička kamaráti. Mama mi natiahla malé červené čižmičky a mohla som sa v ňom bahniť dosýta. Čižmičky som už dávno vyrástla a na moju smolu sa mi teraz nezjavil ani rozprávkový trpaslík so zázračnou ceruzkou, s ktorou by som si mohla jeden pár nakresliť. Ostali mi len koženkové čižmy s dobrou podrážkou z umelej hmoty. Na vyschnutom orechu krákali dve smutné vrahy. Internát sa nado mnou vypínal ako nedobytná pevnosť. Už som bola na konci chodníčka, keď som si uvedomila, že cesta ďalej neexistuje, bez okuliarov som v tme nevidela, kam šliapnuť. Na čižmy sa mi váhou olova lepilo blato a už som ani nekráčala, len sa šmýkala sem a tam. Nasledovalo bezmocné prešliapavanie v bahne a boj o udržanie sa na nohách. „S okuliarmi by to mohlo ísť ľahšie“ – pomyslela som si a prudkým pohybom som si strhla z pleca kabelku. V tej chvíli som stratila rovnováhu. Ramenami som zúfalo kolembala ako pelikán-rocker a podarilo sa mi šťastne vykydnúť celý obsah kabelky do blata. Od hnevu mi zovrelo hrdlo ako vo zveráku. Nemala som najmenšiu chuť vyváľať sa v tej čľapkanici, preto som si čo najopatrnejšie čupla a začala som šmátrať v odpornej, lepkavej hmote. V tejto polohe som musela pripomínať najskôr korytnačku močiarnu. Po dlhom šmátraní, keď sa mi čo-to podarilo z blata vyloviť – okrem iného pivovú fľašu, zopár ohorkov a jedno zlomené pero, – som napokon nahmatala aj svoje okuliare. Keď som sa postavila, znovu som stratila rovnováhu a vtedy sa stalo, že ma tam úplne nečakane objavili. Stala som sa modelkou na bahennom móle. Prvé blysnutie blesku ma zasiahlo ako elektrina. Pozrela som sa tým smerom, ďalšie blysnutie. „Umelecký fotograf“ mohol byť iba pár krokov odo mňa, ale ja som nevidela nič iné iba čierny tieň strašiaci na betónovej ceste. Nasadila som si okuliare a už ma ani neprekvapilo ďalšie blysnutie. Neviditeľná ruka ešte viac stiahla zverák hnevu, ktorý mi zvieral hrdlo. Kým sa mi podarilo po uši zablatenej vyštverať na betónovú cestu, cudzinec sa už vyparil. Akoby sa mi to len snívalo. Cítila som sa tak úboho, že mi vyhŕkli slzy. Vrany zrazu za nesmierneho krákania vzlietli, krá, krá, krá, a hušš, preletiac mi nad hlavou sa stratili v čierňave. Ešte som cítila na tvári pleskot ich krídel, keď v tom, z ničoho nič, sa spustil dážď, akoby sa aj mračná spriahli proti mne. Cestou domov som vymýšľala titulky úvodníkov k fotografiám, ktoré som si predstavila. Jedny vtipnejšie ako druhé: Opitá reakcionárska študentka, Kačací tanec na bratislavský spôsob, Svet močarísk v decembri, Ako sa zrodila súdružka, Blatná, Rodiaca sa z blata.

Bola tmavá noc. Snežilo. Od západu slnka som blúdil v lese a hľadal som Helenu. Pod nohami mi škrípal decembrový mráz. Konáre s inovaťou mi po kosť doškriabali tvár. Z diaľky som počul praskanie lámajúcich sa vetiev. Darmo som volal jej meno, odpoveď neprichádzala, len ozvena. Miestami sa na kríkoch hlohu ako horiaca sviečka zaleskol jej vlas. Odrazu si prerazil cestu tmou slabý lúč svetla. Na čistinke tancovali samopašní, ujúkajúci tanečníci. Dievčatá sa postavili do kruhu a ťahavo nôtili. Všetky mali na sebe kroj. Spod vencov so stužkami im vykúkali kadere vlasov medovej farby. Keď zbadali, že sa k nim blížim, náhle zmĺkli. Vtom jedna dievčina vystúpila z radu a tichým, ale čisto znejúcim hlasom spievala pieseň ďalej.

– Helena! – skríkol som, ale z hrdla mi nevyšiel hlas. Vrátila sa medzi dievčatá a spolu s nimi ďalej spievala melódiu. Viac sa na mňa ani nepozreli.

Chcel som vykročiť, no nohy mi vrástli do zeme, moje telo ako z olova padalo do tmy so zvukom padajúceho bútľavého stromu. Mládenci prestali tancovať a schytili dievčatá. Dupli nohami a vzápätí zmizli.

Padol som k zemi a bolo mi strašne zima. Zrazu sa objavil na samom okraji horizontu oranžový plameň, v ktorom žiarila milovaná tvár mojej matky. Nakláňala sa nado mňa a krúžila hlavou: „Ako si budem rozumieť s tým dievčaťom?“ Nečakajúc na odpoveď ma objala. Zotrela mi slzy zásterou vanilkovej vône. Smrečina sa opäť rozozvučala, horský potok žblnkotal a ja som sa šťastne smejúc kotúľal dole svahom s Kristínkou, Jožkom, Martinom a Šárkou. Bolo už takmer teplo ako v lete, keď ma matka postavila na nohy a mávla mi na rozlúčku. Vtedy som uvidel to dievča. Stálo uzimené na okraji čistinky. Paže sa jej ohýbali ako konáre topoľov vo vetre. Až teraz som si všimol, že jej útly driek je obalený kôrou a nohami je akoby koreňmi pripútaná k zemi. Pozrel som sa na ňu, aj ona na mňa. Trikrát som sa na ňu pozrel, potom som začal utekať. Spoza jedného stromu som počul Jankov smiech:

– Vieš, kto hrá v tejto dráme hlavnú úlohu, Adam? Tvoj chvost – rehotal sa a stále opakoval: tvoj chvost, tvoj chvost, tvoj chvost.

Alfa a omega, začiatok a koniec, hranice, múry.

Správa o Heleninom emigrovaní sa šírila ako oheň. Na zastávke autobusu ma oslovovali známi aj neznámi: Je to pravda? Vedel si o tom? Aký to je pocit? Pôjdeš za ňou? Aké má šťastie! Môžeš mať z toho problémy. No toto, a pritom bola taká tichá. Kto by to bol o nej povedal. Nevďačnica. Tento režim jej pomohol z neutešenej situácie, nechal ju študovať. Zradkyňa komunizmu. Dobre urobila. Zostane v Štokholme? Napísala list na rozlúčku? Možno budeme o nej ešte počuť. Bola to krásna žena. Úprimnú sústrasť. Hore hlavu, po svete behá toľko dobrých šušiek!

Našťastie dorazil autobus. Nastúpil som doň v krížovej paľbe dotieravých otázok. Nepomohlo ani to, že boli voľné miesta a mohol som si sadnúť. Od natriasania sa mi zdvihol žalúdok, bolo mi na vracanie. V hlave mi pulzovala bolesť, v žilách mi koloval namiesto krvi alkohol. Dvere sa otvorili. Opretý o zábradlie som sa pozeral na Dunaj. Nábrežie doku bolo pusté, fičal búrlivý vietor. Roztrasený žalúdok sa mi pomaly upokojil. Moja unavená myseľ bola úplne bez myšlienok, ako keby v noci vypitá slivovica sťa mor vyplienila celú zásobu buniek sivej kôry môjho mozgu a s ňou aj všetky myšlienky.

Nevedel som, že neprítomnosť myšlienok je taký upokojujúci pocit. Potom na nejaký nevysvetliteľný vnútorný popud som si opäť spomenul na Helenu. Spomienky nečakane oživili celé dni potláčanú túžbu. Keď som privrel oči, nevedel som si vybaviť jej tvár, stačila však myšlienka a moje slabiny sa prebudili zo spánku Šípkovej Ruženky. Človek si často nahovára, že veľká vášeň, ktorá ho opantáva, je láska. Aj ja som sa mesiace čičíkal v tejto predstave. Bola to láska, dokonalé spojenie tela a duše, alebo more hormónov s nekonečným radom súloží? Ktoré riadky piesne sa vzťahujú na mňa?

„Môj milý je môj a ja som jeho, on, ktorý pasie medzi ľaliami.“ Alebo: „Ja som môjho milého a môj milý je môj, ktorý pasie medzi ľaliami.“

Existujú apokryfné riadky, písané k môjmu osudu? Ja som mojej milej a moja milá nie je moja, ktorá pasie medzi ľaliami, prípadne, moja milá nie je moja, len ja som jej, ktorá pasie medzi ľaliami. Do akej miery boli vyrovnané vlastnícke vzťahy na miskách váhy? Čo ak som padnúc do pasce túžby vlastniť, ktorá ma nenápadne ovládla, naháňal iba vlastný pôžitok? Kde bola ona, keď som ju deň čo deň horúčkovito zvalil na károvanú deku, aby som potom hlavou spočinul v jej lone? Privierala oči. Jej husté riasy odrazili môj zvedavý pohľad. Stiahla na svojej duši roletu. Zatemnila. Hlúposť. Miloval som ju. Milujem ju. Snívalo sa mi: „Hlas mojej milej! Hľa, ona prichádza! Po horách skáče, po vŕškoch hopká.“ Sen klamal. Nikdy som nepočul slová mojej milej a nikdy ku mne neprichádzala skackajúc od radosti.

Hodiny na veži odbili osem, tlmené kovové zvonenie ma prebralo zo snívania. Ďalej som šiel peši. Ranná prechádzka sa trocha pretiahla, riadne som meškal na hodinu dejín umenia. Vnútri ma už očakávali. Vstúpil som do prednáškovej sály, pozdravil som sa a ospravedlnil sa za oneskorenie. Neuveriteľné ticho v plnej sále ma prekvapilo. Profesor zišiel z katedry a pristúpil ku mne. Bol v rozpakoch. Chcel zdvihnúť ruku k môjmu ramenu, no tá mu na polceste nevládne klesla, akoby tým gestom chcel povedať, je mi to ľúto: „Hľadajú vás, Adam,“ a ukázal do prvého radu. Dvaja muži stredného veku v hubertusoch sa práve postavili. Prišli ku mne, strčili mi pod nos akési odznaky a zavalitejší povedal panovačným hlasom: Musíte ísť s nami.

V jednej z bočných uličiek sme nasadli do auta. Nevšímal som si, kam všade sme zahli. Pamätám si len veľkú sivú bránu a potom zákruty prázdnych chodieb. Napokon ma zaviedli do malej miestnosti. Bol v nej iba písací stôl, dve stoličky, jedna stolová lampa, a samozrejme, obraz Gustáva Husáka v takmer životnej veľkosti, pri ňom znak Československej socialistickej republiky. Stolová lampa mi pripomenula Helenu, ktorá tým, že ma vtedy nečakala na károvanej deke vo svetle stolovej lampy, prehodila neviditeľnú výhybku. Vďaka tomu som uletel do iných sfér. Nenávratne.

Adam meravo pozeral na fľakatú dosku stola. Eštebácky dôstojník, ktorý viedol výsluch, opakoval dookola tie isté otázky ako pokazená platňa. So špicatou, plešatejúcou hlavou, dlhou, vyschnutou postavou rovnou ako struna a žltkastými dúhovkami vyzeral ako had, ktorý sa pred smrteľným uštipnutím ešte chvíľu pohráva so svojou obeťou.

– Čo viete o protištátnej činnosti slečny Seleckej?

– Neviem o žiadnej protištátnej činnosti.

– Čo viete o tom, že pracovala na zvláštnom pláne?

– Neviem o žiadnom zvláštnom pláne – odpovedal Adam unavene, ale zrazu si spomenul, že Helena v poslednom čase často odchádzala. Zmizla úplne bez príčiny, niekedy na viac dní a odvolávala sa na to, že údajne má nejakého vzdialeného príbuzného, ktorý žije v Brne a je veľmi chorý. Príbeh pokrivkával, veď Helena vyrastala v sirotinci a dovtedy po nej ani pes neštekol. Adam jej však veril, lebo jej chcel veriť.

– Nezapierajte, súdruh Zajac. Verte, oplatí sa byť zhovorčivým. Vo vlastnom záujme – dodal dôstojník priateľským tónom. – Nestojí za to kryť zradcu. Môžete si pokaziť celý život... a vy ste veľmi nadaný, mohli by ste urobiť závratnú kariéru... vaša vlaňajšia pražská výstava zožala obrovský úspech, ešte aj súdruh Husák si našiel pre vás pár uznanlivých slov. Z fascikla na spisy vytiahol spomedzi listov výstrižok z novín a prečítal perom podčiarknuté riadky: „V mladom Adamovi Zajacovi dnes oslavujeme skutočný talent. Surrealistické motívy, ktoré sa objavujú v jeho umeleckých dielach, majú svoje korene v socialistickom realizme našich dní. Svet farieb jeho malieb odkazuje na našu revolučnú minulosť, ich vzletná dynamika je hodná neoblomného boja robotníckej triedy proti imperializmu.“ No prosím. Pravda z minulého týždňa ho ešte oslavuje ako Picassa. Dávajte si pozor, lebo tá na budúci týždeň vás už môže pochovať ako diletanta. Veru, veru. O čo vyššie stojíte na piedestáli, o to bolestivejší bude pád. Ale nemaľujme čerta na stenu. Lebo vy s nami budete spolupracovať, a tak rýchlo zabudneme na tento váš prešľap so Seleckou. Adamovi hučalo v hlave. Ten článok ani nečítal a vôbec nechápal, čo majú spoločné jeho maľby so socialistickým realizmom, s robotníckou triedou a s bojom proti imperializmu. Nechápal, čo má Helena spoločné s akýmsi tajným plánom, a celá tá špiónska historka ho úplne zmiatla. Spomenul si na Štirlica a na časovanie scén, na minútu presné, ktoré preslávilo populárny film z jeho detstva. Dôstojník si zapálil a stiahol sa do tieňa. Adam už nevidel jeho blýskajúce žlté oči, ani jeho vychudnutú tvrdú tvár, iba jeho tlejúcu cigaretu. Až teraz si uvedomil, že sa zotmelo. Tlmené svetlo lampy vykreslilo na dosku stola bledý kruh. Na chodbe bolo počuť klopkanie krokov, ktoré sa vzďaľovali, hrubé steny ich pohltili. Koľko môže byť hodín? – Bohvie.

– Kedy ste sa naposledy stretli so slečnou Seleckou? – pokračoval dôstojník vo výsluchu, zahasiac ohorok.

– Večer, v deň pred jej odchodom.

– Obšírnejšie. Kde, kedy, kto tam ešte bol?

– Večer, okolo pol siedmej. Na zastávke autobusu v Slávičom údolí. Na zastávke plnej ľudí sme boli len my sami.

– Nemudrujte. Chcete povedať, že v ten večer ste išli do mesta vo dvojici?

– Áno. Presnejšie, išli sme do kina. Zaujíma vás aj názov filmu?

– Nebuďte bezočivý, mladý muž. Mňa zaujíma všetko. Aj to, o čom sa neodvážite ani snívať – odpovedal eštebák, robiac sa dôležitý.

Adam mal chuť zasmiať sa, ale ovládol sa. Len ústa sa mu zachveli.

– Kabaret.

Keď eštebák začul názov filmu, vyskočil zo stoličky a začal nahnevane krúžiť dookola:

– Potom sa čudujú, že mladí strácajú hlavu a túžia po skazenostiach Západu. Načo vôbec premietajú tieto filmy? Mali by ich do jedného zakázať. Takto sem prenikajú rozkladajúce idey kapitalizmu. No, to sem teraz nepatrí. Pokračujte. Len ma ušetrite detailov toho filmu. S kým sa stretla slečna Selecká v kine?

– S nikým.

– Premýšľajte. Možno vám predsa len napadne, či sa počas filmu nevytratila na toaletu, či prípadne neprehodila pred filmom pár slov s nejakým neznámym.

– Toto je smiešne.

– Veď vy uvidíte, že ten sa smeje najlepšie, kto sa smeje naposledy – zdvihol výhražne hlas – opakujem otázku: kedy a na ako dlho opustila slečna Selecká kinosálu?

– Neopustila ju.

– A kam ste išli po kine?

– Odprevadil som ju domov. Presnejšie na internát.

– A?

– Nie je a.

V skutočnosti bolo aj „a“. Adam sa v ten večer s Helenou vášnivo bozkával. Bolo to tak doslova, Adam vášnivo... Helena mala privreté oči a možno myslela na nejakého iného muža, alebo na raňajší let, či na svoje nekonečné rady čísel, no o tom by mohla s určitosťou povedať niečo iba Helena. „Spovedám sa Pánu Bohu i vám…“ Ale to je nemožné, veď Helena je ateistka.

– Spali ste aj v ten večer u slečny Seleckej ako zvyčajne?

– Nie, žiaľ, v ten večer som nespal u slečny Seleckej – Adam ironicky zdôraznil slovo žiaľ. Eštebákove oči zažiarili a niečo si načmáral na hárok papiera pred sebou.

– Prečo nie?

– Lebo mala cestovať skoro ráno a poprosila ma, aby som ju neodprevadil na letisko.

– Nezdalo sa vám to divné? Veď ľudí, ktorí idú na ďalekú cestu, zvyknú vyprevádzať ich milovaní.

– Nezdalo sa mi to divné. Helena sa skrátka nerada lúčila.

– Odprevadili ste ju až k bráne?

– Áno.

– Zdá sa vám pravdepodobné, že by sa mohla v ten deň stretnúť ešte s niekým?

– Určite nie.

– Ako to môžete tvrdiť s takou istotou?

– Lebo, keď sme sa rozlúčili, bolo už po polnoci.

Adamov cynizmus začal dôstojníka vyvádzať z miery. Postavil sa a zhlboka sa nadýchol:

– Čo z vás bude, ak vás vyšmaria? Alebo ak sa dokáže, že ste boli spolupáchateľom slečny Seleckej a pomáhali ste jej dostať sa von s tajnými informáciami? Zatvoria vás. Väzni milujú takéto jemné pánčatá, budú vám kurizovať o dušu, a ak to nepôjde inak, rad radom si vás podajú. Tak veru. V lepšom prípade vás pošlú pracovať do bane. Ak budete mať šťastie, do uhoľnej, nie do uránovej. Preberte sa! – bol čoraz rozčúlenejší, hlásky „r“ naňho takmer váľal a „s“ syčal. Adam mal pocit, akoby udalosti, ktorých sa stal súčasťou, boli iba epizódy nejakej divadelnej hry. Alebo skôr kafkovský dialóg absurdnej situácie napísanej pre dve osoby?

– S kým sa v tú noc ešte stretla slečna Selecká?

Dvere sa otvorili a ozval sa hlboký bas:

– Jožko, večera. – No, konečne. Už som si myslel, že ste na mňa zabudli. Prevezmeš ho, Slavek?

– Preto som prišiel. Ale je tu tma. – Zažal svetlo. Náhle žiarivé svetlo iritovalo Adamove oči. Zažmurkal do veľkej neistoty. Slavek Suchý bol ryšavý pehavý drobný štyridsiatnik. Za vyšetrovateľom Urbánkom sa zavreli dvere. Vyšetrovateľ Suchý skúmavo hľadel na Adama a myslel na to, že by mohol byť jeho synom, aj keď Ľuboš je ešte len gymnazista. Potom si sadol na vŕzgajúcu stoličku.

– Chlapče, chlapče, do čoho si sa to zaplietol? – vyhŕklo z neho nechtiac, nepatrične.

– Keby som ja vedel! – vzdychol Adam úprimne.

Suchý akoby oľutoval svoj predošlý citový prejav, nastolil ráznejší tón.

– Kedy, kde a za akých okolností ste sa spoznali so slečnou Seleckou?

Vypočúvanie sa skončilo neskoro v noci. Adama ubytovali napriek tomu, že si nerezervoval izbu. Vzali mu osobné veci: občiansky preukaz, električenku, peňaženku, nakoniec aj šnúrky do topánok, potom ho vyprevadili cez úzke kľukaté chodby. Cela, do ktorej ho zaviedli, bola malá, pri strope drobné zamrežované okno. Stôl, pričňa, kýbeľ, zo stredu plafónu visela na konci hrubého čierneho drôtu zamrežovaná žiarovka. Tu skrývajú za mreže ešte aj svetlo – napadlo mu a usmial sa.

– Čo sa chichocete? – surovo ho napomenul službukonajúci strážca.

– Som tichý blázon.

– Tvoja mater reakcionárska, rozvracačská, kurva smradľavá! To ťa učila, aby si si takto vážil tvrdo pracujúcich, ako som ja? – nadával strážca a riadne kopol chlapca do nohy.

Adam sa zvalil na pričňu ako ťažké vrece piesku. Čelom hlasno buchol o stenu. Telom sa mu rozlial hnev ako nejaký jed.

Z DENNÍKA SOFIE, 15. DECEMBRA 1988

Včera večer mi telefonovala mama.

Babke ostáva už len pár dní. Chcela by ťa vidieť.

Dnes v noci sa mi snívalo s babinkou. Červené oblaky na purpurovo fialovom horizonte. Slnko už dávno zapadlo, no jeho zabudnutá zlatá koruna ešte stále žiarila nad tmavomodrými horami. Vôkol mňa nehostinná, vymretá pustatina, vo večernom vetre bielo svietili kýpte konárov, na okraji cesty vzdychal vyschnutý bodliak. Sedela som v priekope na kameni. Hlavu som mala previazanú šatkou, bledomodrou šatkou. Tvár som mala krvavú, akoby dorezanú úlomkami skla: mozaikový portrét. Nečakane sa tam objavila bytosť z podsvetia s rozpustenými vlasmi, plavila sa nebom v tmavomodrých večerných šatách ako plachetnica. Jej vlnité hnedé vlasy plávali sťa vlečka, ako ľahký kŕdeľ čajok, vsakujúc do seba svetlo. Šeď pod sebou polievala oranžovou čajovou kanvicou, zdobenou nezábudkami. Túžobne som pozerala na známu postavu. Vlažný pokrop pohladil aj moju tvár, prischnutá krv sa rozmočila a vo fľakoch zmizla. Krajina sa dlho nijako nemenila. Potom pomaly, ako keď po daždi tíško šumiac rastie tráva, medzi zaprášenými kamienkami lemujúcimi cestu vyrašili drobné zelené lístočky a vzápätí vykvitli bledomodrými kvietkami. Nezábudky. Všade nezábudky. V čierňave žiarili ako drobné hviezdičky. – Babi! Babinka! – šeptala som a vtom som sa prebudila.

V strede sály stálo pódium, zlátané z dosák, čosi ako javisko so stolom a s dvomi stoličkami. Na stole lampa, ktorej svetlo maľovalo glóriu okolo hlavy postavy na zožltnutej fotografii. Na stene visel obraz Gustáva Husáka takmer v životnej veľkosti, pri ňom znak Československej socialistickej republiky. V tichu zaznelo praskanie dosák javiska, ako naň vysotili postavu v pruhovanom pyžame. V tej chvíli sa rozžiarili reflektory, ktoré vyplašeného muža oslepili. Tvár sa mu kŕčovito stiahla, rukami si zakryl oči. Z mikrofónov sa tíško akoby spod zeme ozvala revolučná pieseň: „Medzi horami, medzi dolinami drkoce vlak.“ Na javisko vpochodovali do seba zakvačení mladí, vytvárajúc vlak, a obkľúčili postavu v pyžame: „Ja by som si zo všetkých chlapcov vybrala len teba.“ Postavili sa mužovi zoči-voči a spievali čoraz hlasnejšie: „Naše heslo je trvalý mier, postav sa medzi nás a bojuj preň.“ Muž si prikryl dlaňami uši a odmietavo krútil hlavou. Mladí sa znovu zakvačili do seba a so stišujúcim sa spevom opustili javisko: „Medzi horami, medzi dolinami drkoce vlak, ja by som si zo všetkých chlapcov vybrala len teba.“ Potom za bubnovania vpochodovali ozbrojení vojaci. Rezko zaznela známa víťazná pieseň: „Smelo súdruhovia vpred, duch sa nám zocelí v boji… hruďou si prekliesnime cestu.“ Vojaci obkľúčili neznámeho, ktorý mal bledú tvár s vpadnutými očami, čelo mu špatila čerstvá hrča, potom naňho namierili zbrane a naraz z nich vystrelili. Muž sa poskladal ako handrový panák. Svetlá vyhasli, stolová lampa naďalej maľovala glóriu okolo hlavy postavy na fotografii. Odrazu sa spustila siréna, potom nastalo ticho, bolo počuť iba lomoz červotoča v spráchnivených doskách. Keď som sa zobudil, obklopovala ma úplná tma. Šmátral som okolo seba, ale zacítil som iba studené kamene. Nevedel som, ako dlho som sníval, ani, kde som. Zima mi prenikala až do kostí. Túžil som po svetle a teple. Temnota ma zabalila do absolútnej neistoty. Opatrne som sa postavil, ruky som držal pred sebou ako štít, tak som sa tackal. Opakovane som narážal do stien. Sprvoti som nemyslel na nič zlé, iba som sa tak motal, drkotal zubami a v duchu nadával. O chvíľu som však nadobudol dojem, že tá tma je nekonečná, a ja budem napĺňajúc nejaký vopred určený osud do konca vekov hľadať východisko z možno ani neexistujúcej životnej situácie. Moje pudy bili na poplach a v mojom vnútre začal skuvíňať strach. Keď som musel uveriť tomu, že Helena je kapitalistická špiónka, a v kine posielala klopkaním ihličiek znakmi morzeovky informácie svojim špiónskym kolegom, prečo by som nemohol uveriť, že po tom kafkovskom procese ma sotili do pekla, v ktorého útrobách teraz blúdim. Začal som rátať svoje kroky, ako v detstve ovečky pred spaním, keď veta pozostávala ešte len zo slov a nemal som poňatia o tom, že to je len časť pravdy. Slová mali vtedy ešte svojský význam, k pojmu sa radil svojský obraz, boli to obrazy sveta, ktorý som poznal. Lopta bola zelená ako koberec v jedálni, pruhovaná ako mandelinka, veľkosti päste ako pomaranč. Keď som začal postupne abstrahovať, označoval som zvukom slova lopta predmety, ktoré mali jej funkciu, bez ohľadu na farbu, veľkosť či materiál. V tej fáze útlaku jazykom som však už priraďoval k podmetu a predmetu aj prívlastky, aby som vedel rozlišovať medzi mojím a tvojím, medzi milovaným a odmietaným, neznášaným, atď. Zužovanie univerza osobnosti sa začína vtedy, keď byrokrati zákonov žijúci jazykom potlačia svojskú ríšu slobodného myslenia. Slová, ktoré kedysi označovali veci sveta, ktorý mi bol blízky a ktorý som miloval, postupne stratili pôvodný význam a tým aj svojskú atmosféru, a následne sa zaradili do jazykového systému, ktorý sa zakladal na spoločnej dohode. Potom som už nerozmýšľal nad tým, čo sa dá tým či oným slovom vyjadriť, ale, čo sa musí. A na začiatku svojich potuliek som začal dávať za pravdu Barthesovi, že jazyk nie je reakcionistický ani pokrokový, ale jednoducho fašistický, lebo nie to je fašizmus, zabrániť niekomu, aby niečo povedal, ale to, keď ho nútia niečo povedať. Tisícjeden, tisícdva, tisíctri.... jazyk podriaďuje individualistické úsilie kolektívnemu chápaniu. Svojské významy sa vtavia do kolektívneho povedomia, čo vytvára absolútneho diktátora: jazyk. Tisícdesať, tisícjedenásť, tisícdvanásť... tma začala rednúť a hlasy sa znova ozvali:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepé škvrny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.