Aleš Palán

Jako v nebi, jenže jinak

Elektronická kniha

© Aleš Palán, 2019

© PROSTOR, 2019

Fotografie © Johana Pošová, 2019

ISBN 978-80-7260-428-9

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Úvodem

A pomáhá to?

Ani když kniha mých rozhovorů s šumavskými samotáři Raději zešílet v divočině dosáhla tak mimořádného ohlasu, nepřišlo mi na mysl, že by měla mít pokračování. Už když jsem jezdil na Šumavu, věděl jsem o pár solitérech v jiných koutech republiky. Ale téma jsem pokládal pro sebe za uzavřené.

Pak se mi začínali ozývat čtenáři: U nás za vesnicí žije takový dobrý pošuk, nezajímal by vás? Zajímal, samozřejmě, ale ne do knihy, pomyslel jsem si a pár jich navštívil. Tahle setkání bývají vždy silná a zaryjí se pod kůži, několik těchto lidí mě ale naprosto odrovnalo. Jejich příběh a postoje se v ničem nekryly s těmi, které jsem dosud poznal. Už jen ta místa, kde žijí: nejen na horách, ale také v nížinách či mezi rybníky, bydlí nejen v horských samotách a maringotkách, ale i ve starém vojenském autě nebo ve včelíně s aktivními včelstvy. Ačkoliv rozhovor s ženou, která včelín obývá, v této knize nakonec není, je tu dost jiných, neméně nevšedních.

Došlo mi, kolik rovin v sobě obsahuje výrok mého přítele a šumavského solitéra Tonyho o tom, že nežije na společenském okraji, ale na okraji toho okraje. Pokud si to představíme geometricky, okraj není vzdálen jen od pomyslného společenského středu, ale také od dalších míst na okrajích. Od nich může být dokonce ještě dál. Prožil jsem si pestrost světa českých a moravských samotářů a rozhodl se podělit se o ni se čtenáři. Byl jsem si jist, že se nebudu opakovat, že to ani není možné.

S nakladatelem Alešem Ledererem jsme se rozhodli, že zachováme formu osmi dialogů, jakou čtenář zná z knihy Raději zešílet v divočině. Některé tipy jsem dostal od čtenářů, pomohl mi Facebook, na solitéry jsem se vyptával i na besedách po celé republice, v zastrčených hospodách, lidí bez domova, Romů, chudých. Sešla se mi slušná řádka tipů.

Koho vlastně hledáš, ptali se mě a já složitě vysvětloval, že mi nestačí člověk, který žije na samotě, ale představuju si, že bude zároveň invenční a jedinečný, třeba trochu podivín, ale není to podmínkou. Někdo, kdo mě prostě posadí na zadek, zkoušel jsem to vysvětlovat, až jsem přišel na ještě radikálnější formulaci. Hledám někoho, o kom bych vůbec nepředpokládal, že může existovat.

To fungovalo. Snažil jsem se na dotyčné vyptat blíž a za vybranými jsem se vydal. Někdy to byla marná cesta, ujel jsem skoro 400 kilometrů a zjistil, že to nebude z nejrůznějších důvodů ono. Protáhl jsem si hřbet a vzal tu štreku zpátky.

* * *

Už jsem věděl, že nehledám poustevníky, jak jsem to slovo dřív několikrát neuváženě použil. Byl jsem už informován, že v České republice žije jediný poustevník. Je to františkán, jeho řeholní jméno zní bratr Anděl a v této knize s ním rozhovor nechybí. Bratr Anděl je snad nejplašší člověk, jakého jsem potkal. S rozhovorem souhlasil, ale zpočátku mu vadil i diktafon na stole. Povídal si se mnou rád, ale štěstím se rozzářil, až když jsme se loučili. Stál ve dveřích a mával. Mnohokrát jsem se ohlédl a on mával stále. Ne že by zvedl ruku, když jsem se podíval, on mával celou tu dobu. Stál tam a prostě mával. U dospělého jsem nikdy nic takového nezažil. Už sama tato vzpomínka mi zvedne koutky úst do úsměvu. Dobrá zpráva je i to, že se za nás bratr Anděl ve své poustevně modlí.

Bratr Anděl za ta desetiletí, co žije ve skrytu, pobýval na více místech. Je Moravák, žil v Čechách, ale aktuálně má poustevnu na jižní Moravě. To mi připomnělo, jak důležité je, aby v nové knize byli samotáři z celé republiky. Podařilo se to přesně napůl – čtyři jsou z Čech, čtyři z Moravy. Také jsem věděl, že zde nesmí chybět ženy. Nakonec jsou dvě, tedy stejně jako v Raději zešílet v divočině.

Kateřinu Provázkovou bych do šumavské knihy nezařadil. A byla by to chyba. Ona na samotu ve valašských Beskydech neprchla, ona z ní pochází a prožila tam celý život. Dlouho zde žila s rodiči, vychovala tu – bez manžela – své děti a po jejich odchodu tady zůstala sama. Jako dítě odtud chodila lesními cestami do školy, roky pak do zaměstnání. Když mi o ní moje kamarádka říkala, zbystřil jsem už jen kvůli názvu té lokality. Člověčí! Snad nejkrásnější název pro místo, kde žije člověk; možná by se tak mohla přejmenovat celá naše zeměkoule. Paní Provázková je podobně mimořádná, hluboká, přímá a vtipná. A nesmírně otevřená. Zíral jsem, co všechno mi o sobě řekla. A zíral jsem, co všechno jí o sobě říkám já. Mnoha lidem jsem se nesvěřil s tím, co jsem paní Provázkové pověděl už při našem druhém třetím setkání.

Základem rozhovoru, jak ho vedu, je od něj nic neočekávat, nic neplánovat. Cokoliv bych si připravil a chtěl, může dialog jen omezit. Ano, mohl bych „dostat“ to, co jsem si přál, ale nic navíc. Teprve když nic neplánuju, můžu dostat všechno. Je to podmínka nutná, ne však postačující, ale to teď nechme stranou. Když jsem dostal tip na „malíře“ Michaela Stoniše, přistihl jsem se, že přece jen něco očekávám. Či spíš, že si to představuju. Co mohl asi tak malovat výtvarník žijící na samotě v Bílých Karpatech? Přece srnky, ne? Případně západy slunce nad horami. Vešel jsem do jeho pokoje a zůstal perplex. Jeho rozměrná několikametrová plátna jsou komplikovaná a drsná, spíš než na idylické krajináře odkazují na Dalího surrealismus či Rittsteinovu expresivitu. U našeho rozhovoru jsem se pak pokoušel svou chybu už nezopakovat. Povídali jsme si a já neočekával vůbec nic. A dostal jsem toho od Michaela spoustu, výjimečný náhled do jeho alternativy.

Mnoho z toho, o čem jsem s některými solitéry hovořil, v knize nenajdete. Třeba detailní popisy konstrukcí strojů ve fabrice, jak mi je popisoval Petr Lobeč. Několik hodin mi nadšeně vykládal o motorech, jejich tření, zavěšení, o pružnosti materiálů… A vůbec mu nevadilo, že jsem z toho nerozuměl ani slovo. Ale kupodivu to nevadilo ani mně! Petrovo nadšení stálo vysoko nad tím. A dávalo smysl něčemu, do čeho jinak nejsem schopen proniknout. Setkal jsem se s člověkem, který rád žije.

Moje partnerka Eva se mě někdy optá: Žiješ rád? Skoro pokaždé mě to zarazí. Jasně že žiju rád, ale pokud to na mně není vidět, pokud na to ve všednostech dnů zapomínám, něco není v pořádku. Se mnou. Petr Lobeč žije rád, je to zjevné na první pohled. Absolvoval jsem s ním na Chodsku pár jeho hovězích nápadů, jak tomu říká – třeba ten, jak jsme jeli zkratkou. Těším se na další prožitky.

Snímky do knihy Raději zešílet v divočině pořídil Jan Šibík. Udělal to skvěle! S nakladatelem jsme se nicméně domluvili, že tentokrát zkusíme jiný fotografický rukopis. K českým a moravským solitérům jsem tedy uváděl mladou fotografku Johanu Pošovou. Dokončil jsem rozhovor a právě kvůli focení jsem mezi jihočeskými rybníky zůstal o den déle. Mělo být slunečno. Už když jsem Johanu ráno autem vyzvedával na vlakové zastávce, lilo. A pršelo celý den, i když aplikace v mobilu slibovala, že co nevidět přestane. Nepřestávalo. Johana mohla udělat pár fotek ve vojenské véesce, která je zdejšímu samotářovi domovem, ale venku se fotit nedalo. A Bajza přece žije primárně venku.

Byl jsem z toho poměrně nevrlý, vnímal ten den tak trochu jako ztracený. Dovedně jsem své rozladění skrýval, ale Bajzovi to neuniklo. Seš ňákej naprdlej, oslovil mě. Okamžitě jsem to popřel, tak jak bývá v civilizaci zvykem. Ale naštěstí jsem se zarazil, proč vlastně své negativní rozpoložení skrývat?! Trčíme tu pod celtou, Johana sem jela přes půl republiky a já už chtěl být jinde, pořád čekáme, že se vyčasí, a ono nic, postěžoval jsem si. Tak jsem z toho takovej rozhozenej. Načež Bajza – z voleje a bez přípravy – vyřkl repliku, na kterou se nedá zapomenout: A pomáhá to? Okamžitě mě tím odboural. Rozesmál jsem se sám nad sebou a všechno napětí ze mě spadlo. Nebyl to ztracený den, pokud si tohle dokážu připomínat i v dalších momentech, mohl by to být jeden z těch zásadních.

Taky od Zdeni Sátory se mám co učit. A to jsem po prvním setkání váhal, jestli ho do knihy vůbec zařadit. Chápal jsem, že prostředí, které obývá, je fotogenické, protože nepořádek takový bývá, ale on sám? Není žádný intelektuál, vypráví často překotně… Když jsem o jednom našem společném známém řekl, že je pan, Zdeňa nečekaně přitakal: On je pán, ano, ale já ne, však su jen taký obyčejný. Ta obyčejnost je ale nesmírně ryzí. V jednu chvíli se Zdeňa zmínil o tom, jaké má ve svém domku v Chřibech trable. To slovo trable jsem ale teď použil až já. On nehodnotí, jen popíše situaci. Netrápí se minulostí, neděsí se budoucnosti, žije tady a teď. Obdivuhodné! A dokáže to korunovat větou, kterou jsem dal do názvu příslušné kapitoly, ale měla by se tesat: Žádný smutek mňa eště nepřekvapil.

O Petru Broukalovi jsem naopak od první chvíle věděl, že v této knize bude. Tedy že ho o rozhovor do ní požádám. V knize Raději zešílet v divočině se o něm totiž zmínila má kamarádka a máma zvířat z širého okolí Martina Kyselová. Mluvila o tom, že Petr si vybudoval úplný zvířecí ostrov. Jeho velikost mě i tak překvapila. A uchvátila. Petr si svůj nezkrotný svět dokázal vystavět na dohled od vymydlené polabské vesnice. Takže člověk se nemusí skrýt v hlubinách lesů, stačí se prostě rozhodnout a být vytrvalý. S Petrem jsem se taky hodně nasmál. A když jsem se za břicho popadal i při povídání s dalšími solitéry, došlo mi, že kniha Jako v nebi, jenže jinak bude oproti Raději zešílet v divočině jiná už jen tím smíchem. Snad jím bude i bohatší. Měl jsem prostě štěstí na lidi, se kterými mi bylo nejen dobře, ale taky vesele.

Nechybí zde ani ona přírodní mystika či lesní spiritualita, jak ji pojmenovali někteří čtenáři. O věcech neviditelných jsem si nyní povídal s několika respondenty. Když jsem zpracovával rozhovor s Karin Kocumovou, rozhodl jsem se, že právě tento dialog zařadím na závěr knihy. Nejen Karinino uvažování, ale také jednání stojí mimo jakoukoliv moji zkušenost. Šli jsme na procházku do jizerskohorských lesů (Karin bosá jako obvykle) a v roští tam zahlédla pohozenou malou plastovou krabičku. Snad to byl obal od Kinder vajíčka. Karin ho zvedla a strčila do ledvinky. Čistí les, napadlo mě. Ten důvod byl ale jiný: Karin si krabičku nechá, bude jí sloužit k odnášení klíšťat. Ona totiž žádného tvora vědomě nezabije. Klíště, pokud se jí zavrtá do kůže, opatrně vyjme, vloží do té žluté piksličky a odnese stranou do lesa. Tam ho pustí, na odlehlém místě, odkud se snad nevrátí. Znáte někoho, kdo je k životu nevítaného parazita podobně ohleduplný?

Koho že jsem to hledal? Někoho, o kom bych vůbec nepředpokládal, že může existovat. Ano. Osm takových příběhů vám nyní nabízím.

* * *

Mohlo by se to jmenovat Raději zešílet v divočině II. S Alešem Ledererem jsme jednu dobu váhali, jak novou knihu nazvat, jestli neudělat k šumavským samotářům jednoduše dvojku. Úplně se nám to nezdálo. Od jisté chvíle jsem ale už o názvu neměl nejmenší pochybnosti. Když jsem se bratra Anděla ptal, jak se mu daří, pravidelně odpovídal: Jako v nebi. Někdy dodal: Jenže jinak. Už ve chvíli, kdy to vyslovil, mi blesklo, že název knihy mám. Jeho repliku jsem citoval v jednom žurnalistickém rozhovoru a při dalším setkání mi nakladatel, který rozhovor četl, pověděl, že by měl tip na název chystané knihy. Už jsem věděl, že jsme se shodli, aniž bychom se domlouvali.

Pokud název Raději zešílet v divočině vyjadřoval radikální odloučení některých šumavských solitérů, jejich neústupnost a divokost, Jako v nebi, jenže jinak poukazuje na další aspekt samotářského života. Jednak na přirozenou a hlubokou spiritualitu, která je u mnoha z nich zásadní, zejména ale na jejich úsilí vytvořit si vlastní nebe, utopii, malý osobní svět poskládaný zcela podle vlastních představ. Nahlédnout do něj mi bylo ctí a živou radostí. Ejchuchu.

Aleš Palán

Kdo kopne rychleji

V téhle krajině se nevyznám ani při opakovaných návštěvách. Hluboké borovicové lesy podél hranic s Rakouskem protínají pravoúhlé cesty, jedna jako druhá, všude rovina, písek, sem tam jámy vykopané hledači vltavínů. Žádný orientační bod, stejný rybník, když k němu dorazím z jiné strany, mi připadá jako nový, nepoznám ho. Uprostřed této krajiny pobývá muž, který si říká Bajza. Jeho domovem není tato konkrétní jihočeská lokalita, zítra třeba už bude na jiném místě, ale starý vojenský třítunový třínápravový speciál Praga V3S řečený véeska či vejtřaska. Společnost Bajzovi dělá „domácí“ zvířectvo: čtyři psi a šest koní.

Tak já zapínám diktafon…

Uděláme tenhle rozhovor jako reklamu, šlo by to?

Jakou reklamu?

Normální, jako reklamu na bídu.

Aha, tak to by asi šlo…

Všechno reál, spíš jako reportáž, rozhodně nic hranýho. Minulou zimu jsem tu měl mladýho, klempíroval. Vlezl si k nějakýmu debilovi do auta na zadní sedačku – a najednou bouračka! Vyšel z toho s nadvakrát přelomenou páteří, říkal, že to s ním bylo padesát na padesát.

S kým?

S mým klukem.

Se synem?

Jo, sešroubovali mu články páteře dohromady a pak sem za mnou začal jezdit. Já ho předtím neviděl deset let. Až když byl marod, si vzpomněl. Dali mu lázně v Třeboni.

Což není tak daleko.

Zavolal mi a přijel vlakem. Jak byl rozmašírovanej, špatně mu srostla plíce a tekla mu, málem se udusil. Tak přes zimu ležel ve špitále, a já tu měl jeho psa. Na jaře si pro něj přijel. A teď mi ho zase chce dát, že pojede na Kanáry. Mladej je už dobrej, nepoznal bys na něm, na jakou maděru byl. A pes si tu zvykl. Jen na něj musím dávat pozor, když někdo zastaví autem na hrázi. On je zvyklej lízt do auta, hned se tam žene, i k porybnýmu, i k cizímu. Tak ho musím hlídat, aby mi ho někdo neodvez.

Jak dlouho tu jsi?

Na tohle místo jezdím asi patnáct let, nepravidelně. Taky jsem tu třeba tři roky nebyl, měl jsem kšeft jinde.

Říkáš kšeft? Co to je?

Honit dobytek, vypásat s koněma pozemky nebo spravovat traktory, které už dneska nikdo nemá, staré zetory. Však vidíš, mám tu hafo vercajku, klidně tady na louce udělám spojku, kdybys potřeboval, nebo rozpůlím traktor, kterej ale asi nemáš. Do čeho se mi moc nechtělo, byly brzdy u zetorů, protože to se musí sundávat i portály. Pořád něco mám… Ráno tu byl porybnej, píchnul a nemoh povolit kolo, ve finále se protočil i závit, tak jsem musel celou matici rozseknout rozbrušovačkou napůl.

Takže ti dva kapři, co tu máš v kbelíku…

Jasně, to je honorář.

Pár lidí tu o tobě tedy ví.

Ale neprásknou mě. Sem trefí jen ten, kdo trefit má.

I tady jsi s koněma vypásl pastvinu.

Už si mě na pastvu skoro nikdo nezjednává, všechno sežrali dotacáři. Stačí posekat dvakrát za rok a berou na to šílený dotace. Pro mě je pak bída něco sehnat. Já tu znám kdejaký bývalý smetiště, kam za ves vyváželi bordel. Na Štiptoni spadnul kravín, bylo to ještě za komančů, a celá vesnice tam padesát let vyváží klumprt. Tak jsem jim to tam vypásal. Byly tam ještě nájezdový jámy, všelijaký jímky a na betonových podlahách už vrstva hlíny. Rostla na ní tráva. Přírodu nezastavíš. Moje koně jsou už na takové podmínky zvyklí. Na Fišerkách jsem vypásal na místě, kam vyváželi svinstvo vojáci, bejvaly tam péesácký kasárna. Do země to zahrnuli buldozerem, tak po sobě uklidili. Co bys řek, že tam bylo nejčastějším artiklem?

Náboje?

Pytlíky od mlíka! Ty staré umělohmotné, co tekly, pamatuješ? Miliony pytlíků od mlíka. Přírodu ale fakt nezastavíš, ona si i tohle vezme zpátky. Dneska se už pomalu ani nehospodaří, vlastníci si napakujou dotace – a seno? To nepotřebujou, tak ho klidně nahážou do lesa. I když, jak přibývá sucho, možná se to změní.

Seno nad zlato?

Už v létě se začíná přikrmovat. Rakušáci dávají sto euro za balík.

A ty máš šest koní.

Pasu, dokud to jde. A pak sháním, co se dá, nechám se někam najmout, že mi zaplatí senem. Ale letos nevím, jak to bude, nevím. Kdyby přišla katastrofa, tak musím zabít, nedá se nic dělat.

Už jsi někdy musel svého koně zabít?

Ještě ne, zatím mi to vychází. Ale nechat koně chcípnout hlady bych nemoh. Byly lepší časy, to když se ještě spravovaly traktory, to jsem si na zimu něco nasušil a něco vydělal. Ale poslední roky, pět sedm let, jdu do zimy a nemám ani padesátikorunu. Tak to musím vždycky nějak vyšašit. Chodil jsem třeba krást řepu, co vozí myslivci prasatům. Ona je dobrá, vyzkoušej to někdy, ale posereš se z toho jak Alík. To je pak horší než lepší.

Když je nejhůř, přijdou na řadu tvoje pověstné sibiřské řízky.

Dá se to žrát, ale věř mi, není to žádná sláva. Na hrázích na dubech tu roste lišejník, orvu ho rukama, nakrájím kudlou, když je trocha mouky, přidám ji do toho, omastek je taky důležitej, pokud nějakej mám. Uplácám z toho placky a osmahnu na táhlu na ohni. Dobrota to není, ani se moc nenajíš, ale když máš hlad, sežereš všechno.

Míváš v zimě hlad?

Ale jo, abych neměl.

Takže skutečná reklama na bídu.

V zimě mám běžně měsíc hladovku, než se mi povede něco sehnat. Ten měsíc se to dá vydržet. Týden máš hlad, to ti nic není, je ti vcelku dobře, ale když to trvá přes měsíc, už se ztrácíš, těžko se hýbeš, ztrácíš na výkonu. Měsíc je moje norma.

Za tu dobu nejíš vůbec nic?

Prostě nemám, už nemám ani hovno. Nejdřív sežeru cukr, kterej zbyl, pak vylízám koření, co jsem kde měl. To člověka nijak nezasytí, ale psychika takhle funguje, když není nic, tak aspoň něco, aspoň nějakej ten zapomenutej kmín. A pak už nemám ani ten kmín a začíná to bejt vážný.

Ty ostatně nemáš, jak tě pozoruju, ani žádnou zásobu tuku.

Loni na jaře jsem měl ještě jednu hladovku navíc. Kráva mi zlámala žebro, a to víš, se zlámaným žebrem si nikde moc nevyděláš.

Jak se to přihodilo?

Byla jankovitá a zbušila mě, odneslo to tadyhle spodní žebro. Oni tyhle současní „zemědělci“ jsou totální hovada. On se bojí krávy, tak vezme traktor a jde se s ní trkat. Zjančí ji do ultimáta, najíždí na ni, ona mu omele blatníky, což je „zemědělci“ jedno, protože si za dotace koupí nový, a vystrká ji, kam chce. A když k ní pak vlezu já, nabere mě, jak je tím traktorem vytrénovaná. Dneska nedělá zemědělství ten, jehož táta a děda byli sedláci, dneska dělá zemědělství ten, kdo umí udělat papíry. Protože papírování znamená dotace. Tohle je pro krajinu nejhorší svinstvo, co může bejt.

Šel jsi se zlomeným žebrem k doktorovi?

K doktorovi, zbláznil ses? Ještě tam něco chytnu! Vždyť je to tam samej lazar. K doktorovi nepůjdu, ani kdybych umíral. Fakt ne, věř mi.

Věřím.

Taky tam nechoď.

Říká se, že návštěvu lékaře přežije jenom člověk s železným zdravím.

Já měl konflikt s doktorama už zamlada. To byly kurvy! Měl jsem tříštivou zlomeninu ruky, do špitálu do Hradce mě dovezli po havárii v bezvědomí. Protijedoucí náklaďák mi nedal přednost a nabral mě. Ze svetru mně čuměla kost, rozstříhali na mně hadry a študovali, jestli, já se už probral a chcal krev, mě budou operovat. Stoupli si vedle a vymýšleli, co se mnou. Nikdo si mě nevšímal, žádnej se mě na nic neptal, jak mi třeba je a co si myslím. Jako kdybych byl kus dřeva. Až mě nasrali.

To musel bejt pořádnej vztek.

A spravedlivej! Dali mi nějakou vyztuženou sádru, ale končila před místem, kde jsem to měl zlomený. Dodnes nevím, proč to takhle nelogicky vymysleli. Bolelo to jak stará svině i v klidu. A když jsem se pohnul, váha sádry, ta byla pořádná, mi kvrdla s rukou – Jau! Říkám jim teda, aby mi dali nějakou pořádnou sádru, a takovej mladej ušmudlanej chlap, prostě doktor, mi povídá, jestli se mi to jako nelíbí, ať si tu ruku strčím třeba do prdele. A to mě nasral úplně. Pořád jsem byl ještě na intenzivce, na těch jejich šlaufkách. Dovezli mě tam v jedenáct dopoledne, teď bylo odpoledne. Chytil jsem uklízečku, jedinýho normálního člověka, kterej se se mnou bavil. Jestli by mi nepůjčila nějaký kalhoty, svetr a košili. Tak to sehnala a donesla mi to. A já jim z tý intenzivky prostě zdrhnul. Měl jsem hoňky se zvednout už jen z tý postele, ale na autobus jsem došel.

Vyrval sis prostě hadičky a šel.

Jak jinak?! Vypadnul jsem a ani mi nestihli dát podepsat revers. Průser ovšem pokračoval. Nedali mi nemocenskou. Co ale dál? Se zlomenou hnátou jsem do práce nemoh. Nosil jsem ruku věčně v kapse, až se mi na ní udělal takovej pakloub. Nekoukej, už to nebolí. Byl jsem s tím rok a půl doma, bez koruny nemocenský, nikoho nezajímalo, že jsem musel někde poshánět na nájem – tenkrát jsem ještě bydlel v paneláku – a na nějaký to žrádlo.

Až se mě ujal doktor Dolník ve Velenicích, ožrala a dobrej chlap. Jeden den v týdnu měl operační den ve vojenské nemocnici v Budějovicích, donesl jsem mu flašku a on že by se na ten můj pakloub podíval. Do vojenské ale civilové nesměli, musel jsem se tam nějak dostat sám, on se mě pak už prej ujme. Tak jsem se tam dostal, se zlámanou hnátou jsem přelez plot, povedlo se mi zaevidovat a Dolník mi dal do hnáty dlahu a čtyři šrouby. Ukazoval mi to pak na rentgenu, ty šrouby a kus železa tam mám dodneška.

Taky mi operovali ruku v budějovické vojenské. Šel jsem tam, abych dostal modrou knížku a nemusel na vojnu.

Taky jsi lez přes plot?

Ne, pustili mě dveřma.

Ty vole, on má modrou a poustějí ho do vojenskýho špitálu hlavním vchodem! To jsou poměry! A já mám poctivou vojenskou knížku a lezu tam přes plot! Nevím, jestli se s tebou můžu kamarádit.

Já mám v ruce ale jenom jeden hřebík, ty jsi o tři lepší.

Tak to jo, to mění situaci.

Jak jsi přišel k véesce, ve které žiješ? Zdá se mi, že to auto taky bývalo vojenské.

Bývalo, ale já ji koupil už od policajtů. Taky v Budějicích. Na začátku devadesátých let vojsko rozprodávalo, co mohlo, ale já si vzpomněl pozdě. Přemýšlel jsem o tom už dávno, ale udělal jsem to až v devadesátým šestým. Počkej, nehejbej se, sedí na tobě moucha. Mám tady takovej železnej pajcr…

Snad se trefíš přesně.

Ále… Už uletěla, svině, tak příště. Tady musíš bejt ostražitej. Na mouchy bacha, jsou pěkně nebezpečný.

Naštěstí jsi ostražitej za oba.

To jo. Ale s véeskou jsem ostražitej nebyl, svou nejlepší šanci jsem prošvih. I nejlepší čas – i když, každej čas je dobrej, ne? Představ si, že jsem dobu žil v paneláku! Co tam, proboha?! Naposledy jsem dělal na Bertě, v Třeboni na lázních, to už jsem ve véesce přespával. A měl jsem tam parádní průser. Neměli kotelníky, já mám papíry na topení, topil jsem i na elektrárně Tisová, mám štempl na práškový hořáky a na vysoký tlaky. Předtím jsem dělal na katru, v Třeboni na pile, ale ředitelka lázní mě znala a hodila mi lano. Takovej zájem o mě! Bejvaly doby, to ještě za komančů, kdy mě nechtěli ani k popelářům.

Proč?

Snad ani nevím… Dali si inzerát, že přijmou k popelářskýmu vozu chlapa, šel jsem se přihlásit a hned na mě spustili: Takový, jako jsi ty, tady nechceme! A nevzali mě, fakt že ne.

V lázních jsi pak mohl udělat kariéru.

Byl jsem topič údržbář. V kotelně jsme měli zaplombovanej telefon, to pro případ havárie, telefonovat z něj se normálně nedalo. Já ale našel venku na zdi krabičku, dal si přístroj do véesky a natáh si telefon tam. To by ještě nebylo nic tak hroznýho, akorát že sem tenkrát začaly jezdit Ukrajinky, dělaly na Otavanu a chodily ke mně na návštěvu. A pochopitelně si všimly, že mám telefon, odkud se dá volat kamkoliv. Nejdřív přišla jedna. Jó, zavolej si, povídám jí. Brnkla domů a hodinku rozprávěla s mámou. Ale přišla druhá a chtěla taky. A další… A pak přišel na lázně účet za telefon asi za čtyřicet tisíc. V tehdejších cenách! Šéfová to kontrolovala i u nás v kotelně, ale plomba byla v pořádku, tak nic nenašla.

Člověče, já jednou na Bertě i stávkoval, to tehdy, když nám přestali platit přesčasy. Bylo nás málo, zůstali jsme nakonec s Pepíkem Bendou jen dva, a práce jak na kostele. Topilo se ráno od půl šestý – to v létě, v zimě třeba klidně od tří. A až do devíti večer, to kvůli kuchyni. Když chtěl jeden volno, druhej tam musel bejt imrvére. A pak nám ty přesčasy zkrouhli.

A oba jste vstoupili do stávky.

Ne, stávku jsem hodil jenom já! Ve dvě hodiny jsem prostě zavřel kohout – a kafíčko, kouřím si… Přišel malej šéf, takovej fousatej, toho jsem poslal do řiti bez dlouhejch řečí. Tak přilít hlavní šéf, začal do mě hučet, že mi teda přidají. Dobrá, tak jsem kohout zase otevřel. Vždycky po obědě jsem se natáh ve véesce, parkoval jsem ji tam u křoví. Šéf pak chodil z oběda kolem, nakouk dovnitř, jak si lebedím, a zajímal se: Tak co, dneska se stávkuje, nebo maká? Já povídal: Dneska se maká. Já to nikdy nepoznám, vysvětloval mi on.

A co tady v lesích? Taky si někdy zastávkuješ?

Když si nezaplatím a nemám na kouření, tak stávku hodím, to je jasný. Nekompromisně. Prostě stávkuju a nekouřím.

Na ty telefony na Ukrajinu ti tenkrát přišli, viď?

Tak nějak.

A tys nahodil véesku a odjel do lesa?

Kupoval jsem ji s tím, že budu někde v lesích, stranou a mimo systém. To byl plán. A řeknu ti proč. Protože v těchhle hovnech, co tady udělali, plavat nebudu. To radši zůstanu na dně. Ale plavat v tom prostě nebudu, ať se děje, co chce. Můžou mě jenom zastřelit, nic jinýho.

Věděl jsi tehdy, když jsi odjel z Berty, kam jedeš?

Věděl, měl jsem svoje. Dneska ale většinou nevím, prostě zvednu kotvy. Kolikrát se mi už stalo, že jsem najednou musel pryč. Našel jsem nějaký to pasení, třeba těsně u státní hranice, kde jsou jen torza baráků, starý studně a zplanělý ovocný stromy, nikdo tam nehospodaří, nikdo z toho nic nemá. Ráno jsem to tam zapích – svou cestománii mívám většinou v noci – postavil jsem ohradu, kam můžu pustit kobyly, a za chvíli je tam blbej mysliveček. Ví o tom, že tady jste, pan starosta? vyzvídal. Že prej: My si to tady udržujeme, my z toho platíme. Tak jsem na nikoho nečekal, ani na starostu, ani na policajty – oni pak posílají i policajty – a tradá pryč. Ráno jsem přijel a večer jsem se zase balil.

A co ty domluvené pastviny?

Jezdil jsem od Krumlova po Landštejn. Tam mám známého, profesora Syrovátku, dělá filozofii a má sedm hektarů, takový údolíčko. Ten mě zve, když mu tam nepřijedu, musí si to nechat posekat od jezeďáků. Za údolíčko si vezmou dvanáct tisíc.

Když přijedeš, dostaneš ty peníze ty.

Já nic nechci. Ani za to neplatím, ani nic nechci. Mí koně se tím živí a zároveň udržujou krajinu. Tady na tom místě, kde teď kecáme, se dřív nedalo vůbec projít, všude jen bordel, támhle rákosiště, břízy, olše a obrovský drny, ani se tudy nedalo šlapat. Něco vyřežu já, něco spořádají koně, i náletové dřeviny. Když mají hlad, i to rákosí. A jak se mění vegetace, objevuje se tráva a vyrovná se i ten povrch, to bys koukal. Dřív jsi tu moh mezi drny zapadnout po kolena, i vejš, dneska to v klidu projdeš. A je tu plno kostivalu, kdybys chtěl. Koně ho nežerou, spořádají rákos a kostival zůstane. Je to tu pak celý modrý, takový velký rostliny to jsou, a pěkný.

Sbíráš bylinky?

Sbíral jsem, ale už ne, ono mi to plesniví. A hlavně už nemám tu knihu. Měl jsem bichli Léčivé rostliny, tam bylo všecko jako v herbáři, namalovaný, jak co vypadá, popsaný, kde co roste, co se z toho sbírá… Ale jak jsem se rozved, bejvalka mi knihu odvezla. A já sám si už hovno pamatuju. Ale kostival je dobrej, to vím. Jednou mi zachránil život. To jsem měl taky zlomený žebra, dvě, tady vpředu, nabral mě mladej bejček a trochu přimáčk na zeď. Bolelo to, dejchat jsem nemoh, tak jsem si vzpomněl na kostival, narval jsem lupeny, nadrtil to na takovou sračku, naplácal na sebe a zavázal. To ti byla úleva! Na kostival nedám dopustit.

Působí i na klouby, že?

To nevím, to jsem nezkoušel. Zkus to sám, je možný, že funguje i takhle. Já tehdy opravdu myslel, že chcípnu. Nejdřív se toho místa nedalo ani dotknout, ale po pár dnech se s opatrností dalo – bylo vidět, že se to lepší. Přidal jsem kostival a za chviličku jsem byl zase živej.

Když jsi koupil véesku, koně jsi ještě neměl.

Koně jsem koupil po cestě. První byl hřebec, chtěli ho zabít. On pokousal, fakt hrozným způsobem, jednu ženskou. Vlezla k němu do ohrady a měla zrovna krámy; to kůň vycejtí. Prostě na ni vlítnul. Já ji pak viděl po pěti letech, pořád měla na ruce centimetr hluboký jizvy. Kvůli tomu chtěli koně zabít.

A tys ho chtěl zachránit.

Ne, já ho koupil na to zabití. Ale bylo před Velikonocema, děti za mnou přijely na prázdniny, holka chodila ještě do školy, kluk byl malej, a najednou byli s koněm hrozný kamarádi. A kamaráda jsem jim nemoh sežrat, to dá rozum. Tak jsem si ho nechal.

Nebál ses, že ti hřebec sežere děti?

Když jsem u toho, že si začíná dovolovat, tak ho zkopu. Zrovna včera jsme s Barkou hráli tu naši oblíbenou hru, kdo kopne rychleji. Už mě Barka bere jen tak lehce, přes nohy, ale byly doby, kdy kopala do vejšky, do obličeje. To byla mladší, teď má sedum hříbat. Koňskej výpad bejvá rychlej, postaví se na přední a zadníma vypálí. Puf! Zlej kůň není žádná sranda. Když tě hryzne, můžou ti prsty akorát tak amputovat. Jednomu chlapovi kousek odtud uhryzla kobyla palec.

Ty jsi nad koněma vyhrál vždycky.

Zatím mně to vychází, ale taky už jsem od nich byl pořádně zmaštěnej. Teďko mám hodný zvířata. Zkazíš je ale rychle. Nějakej debil zjančí koně za půl hodiny, a už mu nemůžeš věřit. Když ho pak chceš srovnat, trvá to půl roku – u Barky dva roky. Do té doby se k němu nesmíš otočit zády.

Tys chtěl prvně koně do salámu.

Do salámu přímo ne, na maso. Myslel jsem: děcka si s ním pohrajou a já ho pak zamorduju. A mám ho dodneška.

A další koně?

Kobylu nikdo nechtěl a mně jí bylo líto. Ona kulhá, je postižená, jako třídennímu hříběti jí zmastili zadní nohu, ve vratech ji přivřeli. A přitom běhá, tahá, všechno dělá.

Od čeho máš na čele ten krvavej šrám?

Já? Na čele?

Jo, vypadá čerstvej.

Nevím, zrcadlo tu nemám, furt bych se v něm zhlížel, jestli jsem nejkrásnější. To bude asi od toho, jak jsem odřezával porybnýmu kolo tou flexou. No fakt že jo, i brejle mám od krve. To je jedno, ono to brzo dokape.

Víc než šest koní jsi neměl?

Sedm.

Sedm? To jsi byl jako jejich Sněhurka, jen bez toho kouzelného zrcadla.

Šest je až dost. Pro letošní hříbě ještě ani nemám jméno.

Co třeba Šmudla?

Ono mi uteče, budu ho honit po lese a volat: Šmudlo! To pro mě přijede rovnou Chocholoušek. Za komančů jsem chtěl pojmenovat svýho psa Bony, že bych chodil po Praze a vyřvával jako veksláci: Bony! Bony! A kdyby mě chtěli fízlové zhaftnout, řekl bych: Já volám na psa, co blbnete? Odkud ty, Aleši, vůbec seš?

Z Vysočiny, z Jihlavy.

Z Jihlavy? Jak se jmenuje to městečko, jak jedeš od tebe na Jindřichův Hradec?

Myslíš Pelhřimov?

Jo! Když jsem rozvážel pivo, utekly mi tam sudy po náměstí. Je to tam z kopce, viď?

Jen trošičku.

Hospodskej vykutálel sudy před hospodu, já je měl nakládal, ale neuhlídal jsem je.

Nebyl to spíš Humpolec? Ten má náměstí z kopce, ale není zase na trase.

Mně se ty městečka pletou, už jsem toho prožil tolik…

To je hlavní. Pro jaký pivovar jsi vozil?

Třeboň, tenkrát to bylo ještě dobrý pivo. Za komančů se Regent vyvážel i do ciziny.

V Jihlavě se mu říkalo Reagan, podle amerického prezidenta. Lidi si ho tak objednávali a provokovali, trochu jako tys chtěl s tím Bonym.

To už je všechno pryč… Kecáme a já musím dát do něčeho ty ryby.

Odkud máš vodu, je tu studna?

Támhle tím směrem je stará opuštěná chalupa, tam jsem dřív pro vodu jezdil. Ale to víš, v létě čtyřikrát denně se sudem pro koně? To se jednomu nechce. Chlastají i v zimě, protože žerou suchý, takže mrzne a ty jezdíš sněhem pro vodu jako blbec. Ale přišly sucha a voda tam zmizela. Tak jsem si vykopal vlastní studnu. Hrabal jsem to nouzově v pařákách, prášilo se mi od krumpáče.

Jak hluboko ses prokopal?

Stačilo málo, jenom tři a půl metru. Ale teď jsem ji musel trošku prohloubit, když jsem natankoval dva sudy, hned mi ubylo a já neměl zásobu. Dám ty ryby do sudu a proleju je vodou. Hele, jak je tenhle malej! Budu ho muset reklamovat. Dáme si k jídlu toho většího.

Já maso nejím, budu muset počkat na ten lišejník.

A já chtěl dělat svíčkovou s houskovým knedlíkem!

A brusinkovou omáčkou, hádám.

To jo, brusinky by se tu fakt našly. Můžem si je natrhat a pak už stačí mít jen představivost: svíčková, knedlíčky, bašta jedna báseň.

Musíš mít asi hodně velkou představivost.

To si piš. Ale toho lišejníku se nenažereš, to se netěš, je to spíš psychická podpora, žes strčil něco do žaludku. Na nohy tě to nepostaví.

A co máš v tu dobu pro psy?

Občas nějakou tu vránu nebo něco takovýho. Loni mi kovář dovezl kus krávy, z úhynu. Jednou jsem měl i kormorána, ten byl dobroučkej. On je teda malej, navíc dutej, ale chuť masa je jako u husy, úplně přesně. Kormorání maso můžu jen doporučit.

V nížinách tu hnízdí i orli.

Těch tady je, loví ryby v rybníkách, ani nemaj rybářskej lístek! Nedávno řezali v lese dva chlapi dřevo a tahali ho na hráz. Zašel jsem se na ně podívat. Jeden mi nabídl vejce, slepičí, prej je má v autě. Tak mu říkám: Slepičí nechci, ale orlí, ty bych bral. Jedno bych vyseděl a prodal ho do Rakous. Rakušáci sokolníci prej dávaj za mládě vorla dvě stě tisíc českejch korun, nevím, kolik je to na eura.

Máš to promyšlené, jsi začínající podnikatel.

Orlů je tu jak nasráno, žádná vzácnost. Pytlačím si támhle a vedle mě suchá borovice, orel si tam klidně sedl na větev, neviděl mě. Tak jsem si ho prohlížel, je to kusan. Já měl kdysi vycpaný káně. Tenkrát ho chytil ještě starej Bajza…

Bajza? Nějaký tvůj příbuzný?

Jezevčík, říkal jsem mu tak. A když umřel, tak jsem si po něm vzal jméno.

Tak to jo.

To káně sedlo do trávy a čaplo malýho zajíčka. Nemohlo se s ním ale zvednout, Bajza to zahlíd, a než se pták stačil vzpamatovat, měl psa na krku. Ani to káně moc neoškubal, nepotrhal, tak jsem si ho dal vycpat. V Borovanech to dělal nějakej Janíček, nebylo to ani drahý, přišlo mě to na sto padesát korun. Dal ptákovi skleněný oči a posadil ho na větev. Dělal jsem v třeboňským kempu u hrobky. Před véesku jsem si vyvalil skládací stolík, křesílko a ptáka jsem si tam pověsil, abych si udělal obejvák. Šel jsem něco dělat, a když se vracím, kolem véesky hejno ptáků. Útočili na to káně, peří mu pocuchali, posrali ho… Ještě ho musím i po smrti zachraňovat! ach jo. Tak jsem vzal tu vycpaninu na umývárnu a umyl z ní ty hovna. Sedím si tam a káně schne. Vešla manželka šéfa kempu a vidí tu hrůzu: Co tady děláte? Povídám jí: Suším si tu ptáka. A ona se hned nafrkla a šla si stěžovat kuchařům, co jsem za vulgární hovado. A já si fakt jen sušil ptáka.

Máš ho ještě?

Nemám. Dal jsem ho jedný tý Ukrajince, sháněla něco pro tátu, že je velkej myslivec, tak jsem jí káně dal. Dostalo se až na Podkarpatskou Rus.

Na jakém místě jsi byl s véeskou nejdřív?

Na Rapšachu, z louky mě ale vyštvali zelený kolonisti.

Proč?

Sami nevěděli proč. Jezdily tam delegace, i šéf životního prostředí z Hradce, že prej jsem v CHKO. I k soudu se to pak dostalo.

Soudili tě za to, že jsi tam parkoval autem?

Já jsem jednoho trochu praštil…

Tak to jo.

Ale bylo to horší než vražda, paragraf sto padesát pět, napadení veřejnýho činitele, vláčeli mě v železech. Přitom jsem se ničím neprovinil, sousedy jsem neobtěžoval, jedy jsem tam neměl, byl jsem dokonce na svým pozemku, měl jsem ho řádně koupenej. Co jste ode mě chtěli, ptal jsem se těch z životního prostředí, kteří přišli k soudu svědčit. Zkrátka se nám nelíbíte, nevěděli jsme, co s váma, byl jste náš první takovej případ. Člověče, bylo to, jako by mě přepadlo americký komando, dvě auta, osm chlapů, všichni maskáče, vesty, já jen koukal, odkud vytáhnou samopaly. Ekologisti? Každej měl počítač, každej svačinu v igeliťáku, pet láhev mu čouhala z tašky – a mně chtějí něco vyprávět!

Jak jsi dopadl?

Dostal jsem podmínku za napadení činitele. Spočítali mi, že jsem jim ujel a oni pak po mně asi půl roku marně pátrali. Za tu dobu jsem si myslel, že už je po válce, tak jsem se vrátil. Ale oni mě měli v tom počítači a zajmuli mě.

Pozemek jsi, hádám, prodal.

Jo, už jsem z něj neměl žádnou radost. Nejdřív jsem měl radost ze všeho, políčko, voda, zabydlet jsem se tam hodlal… A kousek odtud jsem měl dobrýho souseda, doma na půdě si postavil vlastní letadlo. Když zjistil, že křídlo nevytáhne ven, musel vybourat díru do štítu. A udělal to. Měl v tom motor z trabanta a lítalo mu to celkem pěkně. Chtěl mít ten svůj ultralight oficiálně, ale neměl prachy na otypování a na zatěžkávací zkoušku, ta tenkrát stála asi čtyřicet tisíc a dědek byl penzista. Kde by na to vzal? Tak lítal načerno, asi deset let, lidi vozil, i do Rakous se zaletěl podívat. Za chalupou si uválcoval rozjezdovou dráhu, postavil hangár, kde to měl schovaný. A nebylo to nic malýho, sedmnáct metrů rozpětí! A přitom nosníky křídel vyrobil jen z laťovek. Prováděl s tím i všelijaký vejvrtky, to tě úplně vmáčklo do toho překližkovýho sedátka. Letěl jsem s ním a představoval si, jak se křídla najednou složí a my půjdeme dolů. Ale ten stroj všechno zvládnul. I ten dědek. Jakmile ho bába štvala, už byl v mracích.

A jeho nechali být?

Lítal načerno, nikoho se neptal, oficiálně o něm nevěděli.

Ty ses napoprvé ještě ptal, viď?

Vlastně jo, pozemek jsem koupil, do evidence mě zapsali, dokonce daň z pozemku jsem, já debil, zaplatil. Hele, ta jeho bába stála u vrátek, nasraná jak mraky, kouká a povídá: Dědek mi zase ulít. Jak měl benzín, byl v tahu, na zemi ho držel jenom nedostatek paliva.

Tys neodlítl, ale ujel.

A nikdo mě nehledá. Měl jsem to všechno udělat daleko dřív. V paneláku člověk hnije, věčně nasranej. Už bych tam nevydržel ani dva dni.

Máš za sebou dvacet let ve véesce, a když je třeba, jedeš zase dál.

Furt mi to dobře jede. Mám to naplánovaný tak, že až mi to jezdit přestane, tak se oběsím. To byla moje vize hned od začátku. Jednou ten vehikl už do cajku nedám, tahle verze se vyráběla od padesátýho třetího roku, ta moje je rok výroby 1956.

Ty budeš vyrobenej nějak podobně, viď?

Padesát tři. Véeska je o pár ročníků mladší. Nasralo by mě, kdybych zakalil dřív, než ona přestane jezdit.

Dobře se o ni staráš.

Já už toho s ní nadělal! Měnil jsem hrnce a hlavy. Jeden hrnec mi začal haprovat, když jsem byl v Tejně – vždyť víš, ve starým bývalým přístavu, u mostu pro pěší, naproti jsou jatka. Bylo to v zimě. Neměl jsem jinej přísun vody, na kafe jsem si musel brát tu špínu z Vltavy. To mi haproval jeden hrnec a pak v Ševětíně začal haprovat i druhej. Ono to má jenom šest hrnců, už se to ledva utáhlo. Říkám si, ty vole, musíš s tím něco udělat, a tak jsem na šrotě v Budějicích, kam vojáci vyhazovali repasovaný motory, něco vyšašil. Bejval bych vzal celej motor, ale ono je to hrozně velký a těžký. Tak jsem aspoň vyšrouboval hlavy, písty, hrnce a ojnice. Odvezl jsem si to v osobáku a všechno v Ševětíně na louce vyměnil. Běhal jsem kolem toho čtrnáct dní. A byl jsem z toho hotovej, nemohl jsem se postavit na nohy, jak mě bolely z tý práce hnáty.

Nastartuješ véesku snadno, když je potřeba?

Otočím klíčkem a jedu. Naposledy jsem ji natáčel vloni, ale kdybych na ni teď jenom brnknul, hned poběží. Chytá dobře, i v zimě, i v mrazech.

Čím svítíš? Z autobaterie?

Ohradník mi jde z baterie, světlo a někdy rádio pouštím z malýho kolektoru. Kdysi jsem míval i televizi. Ta žrala jako malej tank, tak jsem ji dal pryč. A nejen kvůli tý spotřebě, hlavně kvůli tý televizi. Co s ní? Vždycky musím někde vyžebrat, aby mě nechali baterky nabít. Teď je mám zrovna nabitý pořádně.

Zatopíš si i motorem?

To bych za chvilku zkrachoval, byl bych insolvent. Tohle moje firma zkrátka neutáhne. Mám v autě kamna. Míval jsem ještě butan, třicetikilovou flašku, i sporák jsem tu měl. Ale taky to bylo zbytečně drahý.

Vytopíš to uvnitř, když je deset patnáct pod nulou?

Když ti zhasnou kamna, je tam za hodinu jako venku. Ona už je moje véeska taky starší a má pár dírek, když fouká vítr, trošku fouká i vevnitř, dobře se to pozná, má to výhodu, že nemusím ani vystrčit nos.

Poznáš, i když venku prší?

Když se nějaká ta škvírka ve stropě vyskytne, tak ji něčím zamáznu. Teďko mám navíc přes auto velkou plachtu, venku mi dělá pěknou verandu. Akorát že uvnitř je tma jak v prdeli. Ale je to lepší, než kdyby teklo. Loni jsem začal stříkat podběhy, ještě vystříkám ty zadní. I koním jsem nastříkal na spodku jejich vozejk.

Kolik koní se ti do něj vejde?

I sedm, oni se vmáčknou. A když není místo, tak jedou ve véesce pěkně za sebou jako v autobuse. A způsobně se chytnou za madlo.

Jasně, kopytem.

Správně. Ve vozejku jsem už třikrát měnil podlahu, je dřevěná, a budu ji muset měnit zase, koukal jsem, jak je od kopyt ohoblovaná. Když dovnitř naložím koní nahusto, aspoň mi při jízdě nelítají sem tam. A všim sis, že mám ve véesce i koupelnu?

Fakt?

Jasně, hrneček a odtok v podlaze. Abych se mohl mejt i v zimě.

S touto výbavou jsi ji už koupil?

Nebylo v tom nic, navíc byla ještě nabouraná, dveře zmaštěný, nešly tam kvalty a na cedulce zvenku vojenské véčko. Bylo to z bytelnýho plechu přidělanýho zarezlýma šroubkama, nemohli to odšroubovat, tak to aspoň ohnuli.

Napadá mě taková blbost, máš na véesku technickou?

Jasně že mám! Už asi dvacet let.

Existuješ pro úřady?

Jsem přihlášenej k pobytu ve vsi na radnici, jsem místní právoplatnej občan. Občanku jsem měl dlouhodobě nefunkční, asi patnáct let propadlou, nepotřeboval jsem ji. Ale teď jsem chtěl důchod, tak jsem si ji aktualizoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jako v nebi, jenže jinak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.