Tomáš Šebek

Nebe
nad
Jemenem

V jihozápadní Asii s Lékaři bez hranic

Paseka

Redakční spolupráce Petr Felčer

Korektura Radka Svobodová

Grafická úprava, obálka a sazba Jirka Vaněk / Carton Clan

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o. v Praze roku 2019 jako svou 2065. publikaci

Odpovědná redaktorka Barbora Klimtová

Výtvarný a technický redaktor Vojta Sedláček

Elektornické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7637-005-0

ISBN 978-80-7637-055-5 (epub)

ISBN 978-80-7637-057-9 (mobi)

ISBN 978-80-7637-056-2 (pdf)

Názory publikované v této knize nereprezentují stanoviska

organizace Lékaři bez hranic (Médecins Sans Frontières, MSF) a jsou ryze osobní výpovědí autora.

Osoby v této knize jsou skutečné,

avšak jejich jména mohla být změněna.

© Tomáš Šebek, 2019

Photos © Tomáš Šebek, 2019

ISBN 978-80-7637-005-0

1

Čekám
na znamení

Doprdele! Tohle nesnáším. Musím hned v první větě knihy nadávat? No musím! Je to touha verbalizovat ten pocit.

Pocit, co máte, když se loučíte s milovanými. Nejradši bych hned použil další vulgarismus, ale musím se krotit. Slíbil jsem mamince i dalším dobrým lidem, že budu slušný.

Jemen. Tam teď mířím. Podle mých zkušeností to mají horší ti, kdo zůstávají.

Nejsi smutná? Je ti dobře? Myslím fyzicky.

Nejsem smutná! Na to s tebou nikdy nebyl čas. Jsem nasraná!

To já dobře vím. A je to naprosto v pořádku. Mnohem lepší, než kdyby byla smutná. Být mou ženou není jednoduché. Skoro bych řekl, že není nic těžšího. Je právem naštvaná. Ať uděláte dopředu cokoliv, necháváte v tom toho druhého vlastně samotného. Jistě, napíšete, zavoláte, jste tam někde na druhém konci světa. Je to tíživý pocit vlastní nezodpovědnosti a neschopnosti být tam i tady, když vás potřebují.

Tak opravdu nejsi smutná?

Ne, opravdu jsem jenom nasraná.

V pořádku. Už o tom nebudeme mluvit. Naštěstí volá veterinář. Kůň má něco se šlachou. A hele, co budeme dělat v létě?

Díky kolegům z pražské pobočky a dalších kanceláří Lékařů bez hranic se ke všem materiálům o Jemenu a své konečné destinaci dostanu s několikatýdenním předstihem. Využil jsem i své letité kontakty, abych se poptal. Takhle vybavenou databanku dlouho před odjezdem jsem snad ještě neměl. A slibuji si, že si to všechno v klidu a včas přečtu. No… nepřečetl jsem to. Zvládl jsem pár nejdůležitějších informací, a jen letmo. Touha psát další reportáž převážila nad zodpovědnou četbou podkladů.

Co ještě? Vybržďuji s narvanými plány operací. To abych stihl odbavit všechny pacienty po operacích i v poradně. Až na výjimky jsem to dal. Naplánuji pacienty po návratu. Letos už nejen v Nemocnici Na Františku, ale také na endoskopiích v MediEndo. Dotahuji i ty onkochirurgické. Do posledního momentu, e-mailu a telefonátu lomcuji okolím a křičím: „Hele, světe, tady je online lékařské poradenství a objednání uLékaře.cz!“ Omlouvám se skoro z desítky nabídek na účasti na přednášce či kongresu jen během jara. Ruším anebo posouvám rozhovory s novináři. Vypnu dočasně Messenger, kam mi denně chodí třicet zpráv od pacientů. Zaplatím složenky. Udělám inventuru všech pokažených věcí v domácnosti a kolem ní. Chci být alespoň teď trochu víc doma. Zastavím se za našima. Snažím se urvat alespoň kousek času na trénink na Ironmana. Že by se to letos konečně povedlo, nebo si zase něco zlomím?

S Káčou jsem se loučil už doma. Zaměstnal jsem ji, chudáka, tím, aby si postahovala své umělecké fotky z karty a já si ji mohl vzít do svého foťáku. Alespoň si to konečně zálohuje. Pusa. Objetí. Šimon mi předává můj starý Canon na letišti, kam se záhadným způsobem dostal za třináct minut z Foto Škoda, kde mi do foťáku koupil náhradní díly. Pusa. Objetí. Dáš mi pusu, Adame? Naznačí, ale čeká ji ode mě. Ještě to neumí. Objetí. A už někam letí v myšlenkách a batolí se na svých rychlých nohou kamsi do víru letiště. Žena. Pusa. Objetí. A ještě dvě. Silně. Beze slov.

V pondělí mi volala Veritas. Jo, ta od prezidenta Havla. Řešili jsme spolu jednoho pacienta. Prý ať mě bůh provází. Zná mě. Už jen ze sportu namítám, že jsem ateista a že se musí v Jemenu vejít vedle Alláha. Prý se vejde.

Aniž to stačím říct, automaticky mi nabídnou Emergency Exit. Umíte anglicky? Ne, odvětím přesvědčivě. Nevadí. Prima. Sedím a testuju, jak dlouho mi nechají otevřený Mac na klíně. Byť ho po hlášce, že se máme vypnout a zastrčit, viděli tak desetkrát, a ačkoliv stevard sedá hned proti mně, já pořád píšu! Jsem neviditelný. Už takhle brzy se začnou dít zázraky? Ty se v letectví dějí. Vybaví se mi, jak jsem před měsícem až do posledního momentu nouzově sedal poprvé v životě (a doufám naposledy) do pole u Temelína. Padesát metrů nad zemí jsem konečně otevřel omylem přiškrcený přívod paliva, který jsem si nevědomky přivřel při ohřevu karburátoru. Osoba vedle mě ani nemrkla. To bylo ještě děsivější. Jak asi umím být tedy přesvědčivý?

Z pražského letiště jsem ještě zavolal ženě.

Tak co, v pohodě?

Jo, už jsme v normálním módu „Ty jsi v pytli a my tady sami“. Nemůžu být smutná ani brečet, protože jsem v Lidlu u pokladny a Adam rekvíruje nákup. Měj se, užij si to, my budeme dobrý.

Zná mě. Je statečná. I proto jsem si ji kdysi vybral. Zato netuším, proč si ona vybrala mě.

Poslední telefonát patří mé živé mrtvé schránce. Vypínám.

Čekám na znamení.

Něco se musí stát třeba s letenkou. Tu do Jižního Súdánu jsem ztratil těsně před nástupem do letadla.

Nic.

Znamení. Volám tě!

Přijde na poslední chvíli. Na gatu mi omylem přetrhnou letenku z Istanbulu do Džibuti, ne tu z Prahy. Vytisknou mi s omluvou novou, ale do Bahrajnu. Díky, reklamuji a hurá! Usmívám se na červenající se slečnu. Kuky s Bublinou projeli Haiti, Afghánistán, Jižní Súdán a teď jedou s novým, zatím bezejmenným kolegou do Jemenu.

Znamení. Bude to dobrá mise!

2

San’á

Potím se. Jsem vystresovaný, přetažený, smutný. A potím se. Znáte to. Většinou nám vlastní pot nevadí. Třeba na ten „sportovní“ jsme zvyklí úplně. Ale vzpomeňte si na pot zkouškový nebo provázející nepříjemné jednání, lékařský zákrok nebo těžkou životní situaci. Tenhle pot smrdí! Tělo není hloupé, reaguje na různé situace i složením a vůní potu. Potím se a smrdím na letišti v Istanbulu. Snažím se zabavit pozorováním světového lidského panoptika na bráně do Blízkého i Dálného východu. Afričané, Číňané, Arabové, Židé, Japonci, matky, děti, bezvěrci, věřící, obchodníci, turisté, studovaní i negramotní, cestovatelé, slušní a neslušní lidé. Bez ohledu na barvu, náboženství, kmenovou příslušnost anebo politickou sympatii – tady na letišti smrdíme všichni úplně stejně.

Pročítám materiály a to nejpodstatnější nacházím v e-mailech od Malika, alžírského buddyho z první mise na Haiti v roce 2010. Je teď součástí Berlin Medical Unit pod ženevským operačním centrem Lékařů bez hranic. Snaží se programově vylepšovat vše kolem anestezie napříč projekty, které pod Ženevu spadají. Všeobecná nemocnice Al-Káida mezi Taizem a Ibbem, kam mám namířeno, je skoro plně v rukou místních spolupracovníků. Projekt funguje už tři roky a většina místního personálu ví, co má dělat. Jde o zemi, kde je naštěstí dostatek vzdělaných a kompetentních lidí. Pak jde předání do rukou místních vždycky rychleji. Pro mě to ale znamená obrovskou výzvu. Velmi pravděpodobně se budu v roli experta pohybovat mezi lidmi, kteří vědí a umějí všechno mnohem lépe než já. Bude to zkouška mé pokory a tolerance k místním specifickým přístupům a také kompromis mezi nekompromisními standardy Lékařů bez hranic a lokální zkušeností. Nebojím se, že bych neměl co dělat. V každé situaci nacházím pro sebe to pozitivní. Ale jaká bude tahle mise?

S hlavou plnou těkavých myšlenek sedám do další bílé krávy, která mě za chvíli vynese na istanbulské nebe plné hvězd a dopraví do Džibuti. Splín nechávám nadobro tady, dál se mnou nepoletí. Není na něj čas a během mise řeším jediné: abych se i já pokusil to nejlepší ze sebe předat svým místním kolegům a pomohl jim lépe zvládat válkou stižené pacienty. Očekávání zůstává. A jak jsem tak děsně napjatý a mozek jede na plné obrátky, budím se o pár hodin později v Džibuti a audiokniha Proč spíme ještě stále běží. Kdo říkal, že je tohle letiště komplikované? Asi ten, co nikdy opakovaně neprošel odbavením v jihosúdánské Džubě. Mám zůstat v tranzit area, budu pokračovat do Jemenu. Opustit letiště je nežádoucí. Znamená vízum, náklady s transportem, ubytování. Pasovka je rychlá, vystupuje jen pár lidí, zbytek letí do Mogadiša. Hned za pasovkou vypudila bílá kráva mého Mamuta na zavazadlový transportér. Snažím se domluvit, kde přesně je ta tranzit area? Než to zvládnu, vystrkají mě před letiště. Aha!

A zase tam stojí. Vždycky tam stojí. Spoléhám se na to už léta. Na konci úmorného cestování, dezorientace a obav stojí někdo od Lékařů bez hranic. Řidič v bílé vestě s logem MSF. Veze mě do džibutského guesthousu. Neudělal jsem chybu, když jsem se ocitl před letištěm. Chtěli mi poskytnout dvouhodinový odpočinek, než poletím dál. To je milé. Po cestě míjíme nejprve depresivně vyhlížející budovy, každá obehnaná ostnáčem. Pak se před námi otevře pohled na moře. Scenérie graduje fotbálkem místních na pláži. Tady je svět v pořádku.

Na základně vyluxuju lednici, už zcela automaticky najdu ručníky a lezu do studené sprchy. Všechno je na misích Lékařů bez hranic stejné. Pochopíte to hned na druhé misi. Mezi jednotlivými pokoji pro hosty budou i ručníky ve skříních na chodbách na správném místě. Wi-fi jede, pošlu první díl zpravodajství. Zpět na letiště. Rychlé odbavení a do Beechcraft MSF nastupuji s Deputy MedCo pařížského operačního centra. Před nástupem zahromují tři francouzské Mirage, když se na konci ohnivého ocasu odlepí z letiště.

Blik. To se mi po hodinovém letu zase rozsvítilo, když jsem odplul do krásného snění. V Čechách už dávno nesním. Mozek mi tam upadá do čtyřhodinových kómat.

Z letadla vystupuji sám, kolega letí do Adenu. Piloti samozřejmě také, kdyby byl někdo na pochybách. Obrovský tranzitní Cobus spolkne jen mě a doveze asi dvě stě metrů přes plochu. V příletové hale jsem také sám. Veškerý civilní letový provoz nad Jemenem je zastavený. I naše letadlo musí udělat okruh Džibuti – San’á – Aden – Džibuti za tři hodiny, jinak se musí na území Jemenu zdržet do dalšího dne. Asi proto kopilotuje taková dvoumetrová Irka? Nahulákala mě do letadla a zas z něj vyhulákala div ne ještě při rolování. Usmívala se u toho. V hale pobíhají tři kluci. Podle podoby s jejich otcem sedícím za přepážkou hádám, že dneska asi není škola. Když můj pas zmizí v ruce policisty na dlouhých deset minut někde v útrobách letiště, už dávno nezmatkuji. Vrátí se. Vždycky se vrátí. V klidu čekám, směju se na kluky a na jejich otce, oni zase na mě. Bum a mám finální vízum do Jemenu! Mamut zase přistál se mnou a hned u brány čeká kolega Hamíd. Vysvětlujeme šéfovi místní bezpečnostní služby, že moje Suunto hodinky nemají zabudovanou kameru, a nastupujeme do auta. Jsme tu takzvaně low profile – kromě MSF znaku na střeše jedeme obyčejnou toyotou.

Hamíd mi při průjezdu městem sděluje první informace. Bedlivě poslouchám. Jako vždycky, když mluví místní člověk, který má u mě největší respekt. V zimním období a před obdobím dešťů je město hnědavě šedé, pokryté silnou vrstvou prachu. Před válkou muselo být krásné, ale nikdy jsem tu nebyl, nemám srovnání. Přestože se do města zakously boje, silnice jsou prvotřídní a letištní tranzit houstne až v centru. Tep arabského velkoměsta mě dnes spíše uklidňuje. Hamíd ukazuje na jednotlivé významné budovy a přitom mírně stoupáme mezi skaliska, která jsou ale hustě zastavěná pro tuto část světa tak typickými budovami. Z některých jsou ruiny. Bombardování, hlásí suše Hamíd. Po pár kilometrech zahneme do úzké uličky a jsme na základně. Je to rozlehlý čtyřpatrový dům s malou zahrádkou a parkovištěm. Strážní se zubí, vítají nás a já vplouvám hlavním vchodem dovnitř, aby mě pozdravili moji čtyři noví a dočasní spolubydlící.

Neskutečné. Za dvacet čtyři hodin přesně se z nejmírovější země na světě dostanu do pokoje pro hosty v zemi, která je co do bezpečnosti na posledních příčkách ze sto šedesáti tří GP Indexem sledovaných zemí. Jsem v Jemenu. Hamíd mě informuje, jak probíhá pohyb na místě, sděluje mi základní bezpečnostní pravidla, odebírá mi pas a hlásí, že čtvrtek a pátek jsou tady víkend, takže pojedu v sobotu. Sám, jen s řidičem. Pět hodin. Instrukce radiooperátora mi dá až později, budu velitelem našeho mikrokonvoje. Zamnu rukama. To bude jako v Jižním Súdánu, když jsem přejížděl frontovou linii mezi Agokem a Mayomem. Ano, ztratil jsem se. Peter mě během poledního happy shooting (zřejmě z kalašnikova) brífuje, že na střechu se nechodí, ven se nechodí, nikam se nechodí. Dělá admina pro lidské zdroje a zároveň finance. Známe se z Agoku. Je unavený, jiného si ho ani nepamatuju.

U oběda sedíme čtyři a Dani, která je odpovědná za medicínskou agendu našich čtyř projektů včetně Kilo Hospital, mi s plnou pusou hlásí, že na nejzajímavější brífink bude čas zítra. A že si dá záležet. Protože když vidí chirurga, tak ví, že bude potřebovat mnohem více času, bude muset mluvit pomalu, srozumitelně, dělat pravidelné přestávky a hodně věcí opakovat. Já se zatím dusím nejpálivější částí jídla, která byla schovaná mezi ostatními extrémně pálivými částmi pokrmu. Slzím ještě víc, když si Dani nasadí jakousi tradiční čelenku a vykládá dál. Ano, nejsou to slzy žalostné. Doslova hýkám smíchem, který je nejen reakcí na Danino improvizované představení, ale po dlouhé době ventilem všech nahromaděných frustrací. Bože, já se směju zase jako malej!

3

Slepičky
a vajíčka

Běžím nahoru jako o život! Pod střechou to otočím a po třech schodech valím dolů do suterénu tam, kde tuším vstup do bunkru. Takzvaná Safety Room. Tu má každá mise Lékařů bez hranic. Je to první stupeň ochrany před vážným nebezpečím. Pokud nebezpečí trvá, přichází na řadu evakuace.

Přestože zvenku slyším hned několikrát za den jednotlivé výstřely i celé dávky z automatických zbraní, neběžím se schovat. Zahájil jsem sezonu indoorových běhů. V Jemenu ve všech našich projektech platí přísný zákaz vycházení, a tak jsem oprášil starou taktiku z Afghánistánu a začal s běžeckým výstupem na místní Sněžku. Čtyři patra a osmdesát schodů. Střídám výběhy nahoru po jednom a po dvou schodech. Uvnitř baráku rozhodně není vzduch jako u nás venku v Brdech. Už po pár výškových metrech se mi trochu točí hlava. Hodinky mi ukazují 2048 metrů nad mořem? Tak to spíš stoupám na Gerlach!

A druhý den ráno vstanu, zařvu a zase si lehnu. Přepálené starty vrcholuchtivých horolezců… To jako vrcholový-poschoďový běžec dobře znám! Lýtka mi zkameněla a achilovky se proměnily ve dva elektrické kabely. Vždycky když se na nich zhoupnu, dají mi řádskou ránu. Střelba v noci pokračovala. LiveUAMap (Live Universal Awareness Map), kde už měsíce sleduji i pohyb ISIS, Sýrii a další regiony, mi večer poslala alert: 3 loud explosions heard at the east of the Yemeni capital San’á. Ale no tak! Prý to nemám tolik žrát, říkají místní. Slyšel jsi snad něco? Neslyšel. No tak vidíš!

Střelbu jsem ale slyšel. A dál se přitom klidně věnoval spánku na jednu hemisféru. V afghánském Kundúzu bylo kašlání kalacha běžná zvuková kulisa. Nad ránem muezzina doprovází opakované happy shootings. Něco se povedlo, tak se pustí dávka do vzduchu.

Mně se taky něco povedlo. Moje děti. Jedenadvacetiletá Kateřina zaplavila Prahu svou grafikou pro Den dětské onkologie. Osmnáctiletý Šimon doprovází do Ameriky jednoho velmi zdatného choreografa. A skoro dvouletý Adam mi do telefonu řekl na dobrou noc „hají“. Chalás.

Kniha Proč spíme mi má právě na to, proč spíme, odpovědět. Ani tady se moje tělo nehodlá smířit s tím, že po něm chci výtlak alespoň šesti hodin nepřetržitého spánku. Ještě než si ráno uvědomím, že jsem vzhůru, ruce už se sápou po mobilu a tlapkají na noťas. Chci poslat další raport. Už to není legrace, jako když jsem to posílal jen pár lidem domů. Po první, už takhle výrazně redukované dávce adresátů mého spamu vrací se mi od Gmailu hláška Bounced. Super. Ještě párkrát zkusím větší dávky a zjišťuji, že včera první příběh jistě nepřišel zdaleka všem. Bounced. Bounced. Bounced! Pěním, jak to jen chirurgové umí. Ale znovu sedám, redukuji dávky na čtyřicet devět adres a vyhrávám. Odchází všechno, i když jsem si dneska pomohl i ze sekundární adresy. Tolik IT okénko amatérského spammera.

Dopoledne v kuchyni pročítám kompletní End of Mission Report kolegy anesteziologa z listopadu 2018. Nemocnice a město se fakt jmenuje a vyslovuje „alkajda“. Proto jí říkáme Kilo. Asi by to neznělo moc dobře: Lékaři bez hranic v Jemenu provozují nemocnici Al-Káidu… Můj drahý bývalý kolega anesteziolog a Jemenec v jedné osobě Ajjúb mi psal, že Usáma bin Ládin se prý narodil v Ibbu. Fajn, to je třicet minut jízdy autem z Kila. Zítra tu štreku jedu. Dvacet stránek nahuštěného čtení evidentně v dobrém slova smyslu zavilého anesteziologa mi dává vhled do zdravotnických aktivit Kila a plynule mě přenáší do dnešního brífinku vždy veselé Danielle, křehké čtyřiatřicetileté Kanaďanky, která se na židli koordinátora zdravotnických aktivit v Jemenu usadila na rok, ze kterého jí zbývá jedenáct měsíců. Představuje mi postupně čtyři projekty na jedné straně frontové linie, které ženevské operační centrum Lékařů bez hranic zajišťuje. V rámci naší neutrality kolegové z dalších operačních center zajišťují péči pro změnu na druhé straně fronty. Kilo Hospital je náš největší projekt. Dozvídám se postupně jména kolegů, jejich zařazení, dostávám informace o vybavení a struktuře nemocnice. Stojí tam prý nevyužité rentgenové C-rameno. Dani se ptá, nechceš ho, Tome, rozhýbat?

Po Dani graduje série brífinků posledním, po tom medicínském je pro mě druhý nejdůležitější. Zítra jedu přes dvě stě padesát kilometrů autem jenom s řidičem. Ptám se logistika Francesca na každý detail. Venku jsem obhlížel náš vozový park. Už se ke mně doneslo, že Toyota řadu let vyráběla LC hardtopy už jen kvůli Lékařům bez hranic. S produkcí teď končí. Na parkovišti stojí hiluxy. Časy se mění. Je to škoda. Původní toyota patří k symbolům MSF.

Prezident Hadi versus bývalý prezident Saleh. Několik zájmových skupin na jedné i druhé straně. Údajní povstalečtí Hútíové zastupují majoritu v bloku podporujícím bývalého prezidenta Saleha, který byl ale minulý rok zavražděn. Ansar Allah neboli Partisans of God čili boží partyzáni, tak si říkají. Z mého pohledu mají pod kontrolou severozápad Jemenu. Antihútíové společně se Saúdskou koalicí ovládají jih a obrovskou plochu na východě. Kdesi uprostřed území operuje AQAP neboli al-Káida. Berte to jako velmi zjednodušený pohled někoho, kdo se na to dívá pár hodin a poprvé pořádně. Je to mnohem komplexnější konflikt s více než dvěma desítkami zájmových skupin a zainteresovaných okolních i dalekých států.

Pozdní oběd. Co to tady jíme? Včera přistál na stole tradiční chléb v podobě placek. Chodím do lednice mlsat domácí bílé jogurty. Mají konzistenci aspiku a přijde mi, že nejsou ani nízkotučné, spíš rovnou less than zero fat. Ale chutnají výtečně, jsem mléčný typ. Mléko je jako obvykle krabicové a nechutná mi. Pro toho, kdo po prvním hltu pozná například rozdíl mezi Kunínem a Olmou, je to jako pro pivaře návštěva nepovedeného mikropivovaru s konzumací samoseru. Malé, sladké banány dominují běžně dostupnému ovoci. Obrovskýma vodníma melounama by se tady v klidu mohla ládovat Těžká Barbora. Zatím se absolutně nevyznám v místních omáčkách. Podle barev je nemá smysl rozdělovat. Dělím je na pálivé, pálivější, zatraceně pálivé a kurevsky pálivé. Zato maso s cibulí mi jede. Je to jediné teplé jídlo, po kterém mi nehoří hlava, neotečou rty a mohu dále používat jazyk k artikulaci. Tolik z kulinářského okénka antigurmána Tomáše.

Než dneska vystoupám na Gerlachovský štít, jdu umýt nádobí po sobě a svých spolubydlících. Vzpomínám na naši krásnou myčku. Taková hranatá krabice to je, voda v ní vesele šplouchá, tiše si vrní a za hodinu vyplivne nádobí, kterého se zase můžu dotýkat. Upřímně, doma se ho dotýká moje žena. Já se totiž neštítím zaneseného záchodového odpadu, lidského lejna, krve, moče, slin a dalších sekretů, se kterými se jako chirurg potkávám. Zato s nejvyšším odporem sáhnu po uleželém použitém talíři v dřezu, plném zákeřných bakterií, které mě jistě chtějí ukousnout. Naštěstí se tady můžu při mytí rozptýlit pohledem z okna, které je hned za linkou. Dívám se do zahrádky přilehlého domu, kde mezi ovocnými stromky pobíhají krásné bílé slepičky, které nám jistě posnášely těch osmdesát čtyři vajíček, co jsou úhledně vyskládaná v naší ledničce. Ach jo. Tak jsem v jemenském San’á, anebo se dívám brdskému sousedovi za stodolu, jak mu dupou králíci? Není ve světě lidí rozdílu žádného. Skoro všichni totiž máme rádi slepičky a vajíčka.

4

Kilo!

Počkej, nerozumím! Na kterých pozicích přesně se mám při přesunu hlásit? Kde najdu číslo radiooperátora a kterým telefonem ho vytočím? A k čemu jsou tyhle papíry a na co potřebujeme tolik kopií? A tady zase nějaký soupis léků, to je něco jako dodací list? V kolik přesně vyrážíme? Mám si s sebou vzít nějakou vodu a jídlo? Hajdare, rozumíš mi vůbec? Rozumíš anglicky? Moc ne. Hajdar mluví několika anglickými slovy tím více a rychleji, čím méně rozumí mým otázkám. Zachytím mezi slovy francouzštinu.

Ty umíš francouzsky?

Tady jde o všechno, pojedu sám, velím konvoji, poprvé v Jemenu a vůbec nic nechápu.

Jo! Umím, a ty?

Já blbě. Ale zkusme to, mluv pomalu. Aha! Takže na papíře mám napsané názvy vojenských checkpointů, za kterými mám volat číslo radiooperátora z malého telefonu, co mi Hajdar pokládá do ruky. Na papíře jsou napsané kilometry trasy, kde přesně se mám hlásit. Kopie papírů jsou dopředu vyžádaná povolení k průjezdu, další dokumenty jsou průvodky k lékům, které vezeme. Vyrážíme v 9.15 a vodu a jídlo si vezmi. Chalás, brífink s řidičem ve francouzštině máme za sebou. Miluji francouzštinářku, co mi jako horšímu čtyřkaři na gymplu říkala, že se mi ten jazyk bude jednou hodit. Asi netušila, jak moc měla pravdu. Například se dozvím, co mám dělat při přesunu ve válečném Jemenu.

Ráno mě v pět budí muezzini. Vzpomínám na Afghánistán, ale tady mi přijdou víc sehraní. Jako by jeden čekal na druhého a vzájemně se doplňovali. Před osmou to rozjedou znova, připadá mi to tentokrát jako „ráz a dva, ráz a dva…“ Že by některé z modliteb podněcovaly k fyzické aktivitě? Ne, za dvorkem je školní hřiště. Pantáta buzeruje mládež skrzeva megafon. Tyrš by jásal. Ranní stand-up celého týmu základny v San’á probíhá v osm. Za deset minut se dvacet pět lidí domluví, co budou ten den společně dělat. Agilní přístup miluji, stand-upy také. Pak už se ptám. Naučil jsem se ptát všech a na všechno. Když něco nevím, nestydím se. Může to být otázka přežití. Například – kde najdu ten toaleťák? Z Hajdara jsem nakonec dostal, co jsem na svůj první pozemní, zároveň dálkový přesun, a ještě k tomu v Jemenu, potřeboval. Než hrdě usednu na místo lídra, všimnu si třetího člena posádky, o kterém jsem neměl ani tušení. Máme společnou cestu až do Ibbu. Uf. Nakonec to kvituji. Sedám dozadu, mobil na klín, zrcadlovku mezi nohy a jedem. Mineme největší mešitu v San’á a Sálih zahájí:

Vidíš tamhlety dva kopce? V překladu se jim říká prsa. Schytaly hned několik zásahů během leteckých útoků.

Aha, zajímavý, a proč?

Protože jsou krásný a každý se do nich chce trefovat. Teď dostaneš, hochu, úplně jiný brífink, uzavírá prozatím a směje se na celé kolo.

Míříme nahoru a ven z města. Nekonečný mumraj lidí, motorek, krámků, ovocnářství, zelinářství. Tím vším se proplétají děti předškolního věku a nabízejí do oken projíždějících aut třeba buráky nebo čerstvé mrkve. Všude se pase dobytek. Spásá nikoliv trávu, ale všudypřítomné igelitové tašky. Válejí se tady na ulicích tuny odpadků, barevné pytlíky zejména od khatu zdobí veškeré stromy a ty zdálky vypadají, jako by kvetly. Muži i dospívající kluci mají vepředu za tradičním opaskem dýky jambiya. Čím lepší a větší, tím suverénnější společenské postavení. Kalašnikov je součástí oděvu. Občas se pánové vedou za ruce. Tolikrát jsem to viděl v Kundúzu a tolikrát mě moji kolegové chirurgové během vizity spontánně chytli za ruku, až mi to přestalo být divné a začal jsem jim to oplácet. Procházeli jsme tak ruku v ruce celá oddělení. Khat je všude. Lehce stimulující droga. Listy, které se žvýkají a údajně chutnají podobně jako obyčejná tráva. Dříve jsme měli kávu, říká Sálih. Patřili jsme mezi největší producenty na světě. A teď? Teď máme khat.

OK, reaguju, a nebyla lepší ta káva?

Byla, byla… Ale khat je teď lepší, namítá.

Po obědě ho tady žvýká kdekdo, tváře nacpané k prasknutí, zuby zelené, oči poněkud méně přítomné.

Budeš khat? zeptá se po chvíli Sálih.

Ne, děkuji, Kamire, já pocházím z pivního národa za devatero horami a khat by tak se mnou pravděpodobně vůbec nic neudělal.

Cvakám desítky fotek. Vybírám si místa a situace, kde mě nikdo nevidí. Není to tedy úplně street fotka, jakou dělá moje dcera. A už dávno ne v té kvalitě. Ale každá je jedinečná a autentická. Foťák schovávám, když mě někdo zmerčí. Chlapi vepředu mě chytře varují před vojenskou kontrolou tím, že pravidelně vypínají rádio. Stoupáme po horském hřebenu nezvykle novou silnicí, kterou tu údajně postavili Číňané. Hluk a nepořádek zůstává jen podél silnice, zatímco se kolem otevírají neuvěřitelné pohledy na téměř tři tisíce metrů vysoké pohoří. Čekal jsem sice více zeleně a stromů, ale čerstvý horský vzduch a monumentální hory ze mě na chvíli dělají cestovatele namísto chirurga. Občas míjíme místa, kde se koalice snažila letecky odstřelit silnici. Podle místních se většinou netrefí. Dovedu si představit, jak musí být složité navádět stíhačku ve změti údolíček pod vysokými štíty horských hřebenů. Stačí málo a může to být kamikadze. Nestavíme. Nečuráme. Snědl jsem všechny čtyři banány hned v San’á a mám hlad. Pít nebudu, musel bych čurat. Pět hodin na cestě ze San’á do Ibbu potkáváme ani ne patnáctileté kluky za volantem tiráků. Mají plnou pusu khatu a nepřítomný výraz v očích. Skoro jako ten můj. Zejména v úzkých úsecích do skály vysekané silnice mám v očích zděšení.

Na poměrně velké základně v Ibbu měním řidiče i auto. Teď se stávám skutečným velitelem, jsme jen dva. Aniž se i tady stačím vyčurat a napít, vyrážíme do nemocnice Kilo. Znovu stoupáme do hor nad Ibbem a já si představuji, jak by se tady báječně jelo Giro d’Ibb! Poprvé se zahlásím ze stanice ZOO. No fakt, mají tady zoologickou! Ptám se řidiče, jestli tam někdy byl.

Ne.

Proč ne?

Protože lvi koušou.

Cože?!

Nemají ta zvířata moc zabezpečená, občas tě může sežrat lev anebo tě pokouše opice.

Paráda! Dobrá inspirace pro naše zoologické na doplňující programy pro návštěvníky, myslím. Jak jednoduché! Stačí vypustit lva a zavřít brány zoo. Míjíme další vojenské checkpointy. Na nich stojí odhadem leckdy dvanácti-, třináctiletí kluci s kalašnikovy, znaveně kontrolují projíždějící a, jak jinak, žvýkají khat. Ibb CP South (10 km), Aden Al Aslah (19 km), Assyani Bridge (24‚5 km) a tak dále. Ze všech míst se hlásím našemu radiooperátorovi Nasímovi v Ibbu. Houpeme se na silnici a na VKV vlnách, na kterých právě Elvis suberoticky zabarveným hlasem pěje: „Love me tender, love me sweet, never let me go…“ Kilo!

Přijíždíme k nemocnici a řidič konečně skončí nekonečnou přednášku o khatu. Protáhnu si nohy a zjistím, že jsem si úspěšně zablokoval během cesty záda. Fajn. FieldCo neboli Field Coordinator nebo jinak taky táborový náčelník Julien mi udělá úvodní představení. Osmadvacetiletý, organizovaný, vysoký a blonďatý Francouz se ženám jistě tuze líbí. Nechává mě ve společnosti Samíra, který je MAM neboli Medical Activity Manager nebo jinak něco jako vedoucí lékař. Velmi přátelský a velmi inteligentní kolega mě postupně vede nemocnicí po trase běžného pacienta. Za vstupem na dvorku se nachází čekárna a za ní ER nebo Emergency. Šest lůžek je pro žluté, ještě nekritické pacienty, čtyři jsou alokována pro ty v kritickém stavu. Pokud je potřeba, je z ER vstup na dva operační sály, které sousedí s HDU jednotkou se zvýšeným dozorem. Je to něco jako JIP/ICU, ale bez ventilátorů. V patře je třicet postelí dohromady na separovaném ženském a mužském oddělení. Vedle je dětské oddělení s patnácti lůžky a dalšími šesti pro novorozence. Vidím roční dítě intoxikované neznámou látkou. Na druhém pokoji leží dítě na kyslíku s vrozenou srdeční vadou. Než se stihnu rozkoukat, už mě vezou na základnu. Den skončil. Dva silné výstřely zaduněly navečer naším domem. Zvuk přišel zvenku, bylo to blízko. Jsem v klidu. Všichni jsou v klidu. To je dnešní Jemen. Bohužel.

5

Ohňostroj

Ruce se mu míhají a já se marně snažím předvídat příští pohyb, který udělá. Už pár let to dělám výhradně laparoskopicky. Na okraje precizně rozříznutých vrstev dává moskyta – malé peány. Kde já jsem tohle jenom naposledy viděl? Zřejmě asi ještě v nemocnici v lese u starých chirurgických psů na začátku tisíciletí. Věší mi konce peánů na prsty rychleji, než je stačím pobírat. Pod každou vrstvou jednou dvakrát zakrouží prstem, aby ji oddělil od vrstvy následující. Systematicky takhle pokračuje až do břicha. Gridironův řez, říká. Dobře, tyvole, na to už nemám pamatováka. Přesně pod řezem na nás vypadne apendix – červovitý přívěsek. Je zanícený a diagnostika výhradně rukama byla správná. Žádný ultrazvuk, žádná laboratoř. Anamnéza (předchorobí), klinický nález a řez. Za pár vteřin apendix oddělí, dvakrát přešije pahýl prošitím skrz střevo. To jsem nikdy takhle neviděl. Nechává pahýl volně a nezanořuje ho tabákovým stehem. Prý to tady takhle dělají. Denně udělá dvě až tři apendektomie a dobré výsledky jsem už na oddělení viděl. Každý jeho pohyb je vysoce efektivní. Nepůsobí překotně, ale výsledný čas od řezu po zašití operační rány je neuvěřitelných devět minut! Anesteziolog pro něj pacienty ani neuspává. Pracujeme ve spinálním bloku do páteře, takže ten mladík má jen znecitlivění od pupku ke špičkám palců na noze. Doktor Rámí, osmatřicetiletý chirurg. To jemu jsem dnes s radostí asistoval. A taky jsem zpytoval svědomí, kde jsem já chrápal, když tenhle člověk získával zkušenosti.

Ajjúb mi z Čech píše, abych si dával bacha, co komu píšu a kam to rozesílám. Musím upřímně říci, že ne všechny, kterým své reportáže adresuji, osobně znám. Už jste se někdy obávali, že co napíšete, vás může stát život? Přesně takhle to Ajjúb napsal. Už dávno se při psaní reportáží z prostředí Lékařů bez hranic záměrně vyhýbám politickým komentářům, kulturně-společensky citlivým tématům, vztahům mezi místními muži a ženami, vojenským postřehům a podobně, abych neohrozil dobře vnímané jméno Lékařů bez hranic, naši nezávislost, neutralitu a nestrannost. Ale nenapadlo mě, že by mě mohl někdo za psaní zastřelit. To mě rozesměje. Dneska potřebuji tenhle černý humor jako sůl a poprvé od roku 2010 můžu říci, že mám psaní jako terapii – tuhle kapitolu zcela jistě. Melou se ve mně emoce. Nejsem na to moc zvyklý, většinou jim nedávám průchod. Emoce mě vždycky oslabovaly tam, kde jsem potřeboval výkon. Pacienta nezajímá, v jakém je chirurg rozpoložení. Čím jsem starší, tím si je ale víc a víc připouštím jako nutnou část i mého života. Dneska mě doslova lámou v kole. Silou vůle a k tomu se zpožděním nad brzkým ránem sedám ke stroji, abych tohle vyťukal. Ale díky vám, čtenářům, mám pocit, že to dává smysl.

Včera jsem se vzbudil brzy nad ránem. Spal jsem tři hodiny. Bolí mě hrozně hlava a chce se mi zvracet. Bolí mě i žaludek. To první přičítám výškové nemoci. Ale asi jen domněle. Stále se pohybuji v úrovni Gerlachovského štítu a to asi na výškovou nemoc nestačí. To druhé nevím, to se mi děje už půl roku. Je mi zima. Ráno je pod deseti stupni a okna zas tak perfektně netěsní. Přes den se ale vyhřívám v krásných pětadvaceti. Kolem třetí to kulminuje skoro ke třicítce, což už je na mě moc. Ale se západem slunce nás okolní třítisícovky halí zpátky do příjemného stínu a chládku, takže si večer na střeše zase beru svetr. Vyčistím si zub, s radostí si zase „zasquatuji“ na tureckém hajzlíku a jdu o dvě patra výše do kuchyně. Máme nového kuchaře. Chvíli ho pozoruji, a když přichází Daisy s Julienem, prohodím, že kuchyně vypadá jako po aerial strike – leteckém útoku. Snad se zasmějí. Nevidím je, protože nás všechny halí kouř spálených míchaných vajíček, v němž Faríd pobíhá od plotny ke dřezu. Něco evidentně hasí a nemůže ve změti neumytého nádobí najít ten správný kus, co by na hašení použil. Snídám rychle na střeše za ranního svítání. Byl jsem vždycky líný připravovat si jídlo. Zvlášť pokud se do vteřiny nezorientuji v kuchyni. A tak jsem popadl to první, co mi padlo do ruky. Breakfast. Rychlá přestávka. Doslova snídani vysaju a pádím k autu směr nemocnice.

V 7.45 začíná celý tým ranním hlášením o bezpečnostní situaci, pohybu vozidel, počtech přijatých pacientů, logistické problematice, skladovém hospodářství, finanční situaci a dalších tématech. To aby byli všichni v obraze a na příštích dvacet čtyři hodin synchronizovaní. V 8.00 odstartuje hlášení mediků. Asi třicet lékařů a sester se na sesterně mezi ženským a mužským oddělením schází, abychom si předali noční službu. Slyším počty pacientů, typy zranění pacientů přijatých v noci, popis zákroků, které kolegové dělali, plánuje se operační program. Na závěr mě přivítají a vyzvou, abych se představil. Ahoj, já jsem Tomáš… Pár jich sebou škubne. Co? Aha, já jsem to řekl v mateřštině s čárkou a háčkem. Tak se opravuji na Tomas anebo zkráceně Tom.

Ne, počkej, jak jsi to prve říkal?

No, Tomáš, ale tomu nemůžete rozumět…

Tomáš? Tomáš?! No, my tady běžně „tomáš“ říkáme!

Cože? Vysloví to, jako by na mě někdo zavolal v hospodě na Žižkově. Cože říkáte?

Říkáme „tomáš“ a znamená to ohňostroj. Tomáš je ohňostroj. Budeme ti tedy říkat Ohňostroj. S úsměvem nad tím objevem odcházíme na vizitu.

Začínáme na JIPu. Jak jsem už psal, není to tak úplně jednotka intenzivní péče, jak si ji dovedete představit například z bravurního seriálu Modrý kód a dalších, které jsem nikdy neviděl. Snad tam nějaké JIPy natočili. Tady nemáme ventilátory. Dvě z deseti postelí můžeme nazvat HDU – High Dependency Unit. Na první leží postřelená holka, nestihl jsem věk a odhaduji maximálně třináct. Průstřel břicha. Podle popisu rozervané tlusté střevo a tisíce malých střepin z kulky roztříštěných o vrchol pánevní kosti. Kolega jí musel udělat dočasný vývod. Je bledá, sotva mluví, stěžuje si na bolest a žízeň. Vedle ní leží mladý kluk. Má za sebou tři laparotomie, revize břišní dutiny. Při první se nic nenašlo a on zapřel úraz. Proto chirurga nenapadlo prohlédnout i zadní část sleziny. Když se stav nelepšil, chirurga už to napadlo a zkontroloval i toto. Roztrženou slezinu vyřešil tím, že ji odebral. Jenže pořád to nebylo lepší. Pak se pacient překládal do větší, státní nemocnice v Ibbu. Zřejmě z nedůvěry, protože jinak tu indikaci moc nechápu, ho otevřeli potřetí. Samozřejmě nic nenašli. Dvě předchozí chirurgie byly správné, tahle už zřejmě zbytečná, ale nebyl jsem u toho. Teď tu leží zas, s infikovanou, nehojící se ranou. Další zranění na JIPu: průstřel žaludku, mnohočetná poranění od šrapnelů granátu, na 40 % tělesného povrchu popálený starý muž, mladý kluk, kterému vyhřezly všechny vnitřnosti a přišel o kus břišní stěny poté, co stál bokem u těžkého kulometu, když jeho kamarád začal pálit…

Budeš potřebovat kvadricepsy a bicepsy, abys šplhal na hory kolem Ibbu. Tam by byl ráj horolezců! Teplota 25, vlhkost 25, čerstvý jihovýchodní vítr, slunce a ráj na zemi. Ruší to jen dunění zbraní, troubení aut a hlučné motorky, píše Ajjúb. Pokračuje: nevím, jak dlouhé vousy sis nechal narůst. Střední cesta je ale nejlepší. Budeš-li se pohybovat na severu, měl bys být holobrádek.

Pokud budu mít dlouhý vous, budu za islamistu. S knírkem budu voják nebo kapitalista. Bez kníru komunista. Snad jsem to pochopil správně. Ještě že mi pořádné vousy nerostou. Čili jsem za komunistu.

Na stupnici 1 až 5 jsme z hlediska bezpečnostní situace momentálně trojka. Ještě pár měsíců či týdnů nazpátek to byla čtyřka. Kilo je v zemi stižené válkou, ale nejsme zrovna teď přímo na bojové linii. Jen nám z ní vozí pravidelně pacienty. Jiné by to bylo v projektu Lékařů bez hranic v Hudajdě. Tam probíhají intenzivní boje. Po krátkém brífinku odbíhám konečně do srdce nemocnice – na sál. Jsou dva, skvěle vybavené a obsazené výhradně místním personálem včetně anesteziologů. Jsem tu jediný „křesťanský pes“. Vítáme se a já se opět marně snažím zapamatovat si nejrůznější jména. Většina už ale ví, že já jsem Ohňostroj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebe nad Jemenem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.