Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Michaela Pugnerová, Ph.D., a kolektiv

PSYCHOLOGIE
Pro studenty pedagogických oborů

Spoluautoři:
doc. PhDr. Irena Plevová, Ph.D.
PhDr. Jana Kvintová, Ph.D.
Mgr. Lucie Křeménková, Ph.D.
PhDr. Simona Dobešová-Cakirpaloglu, Ph.D.
PhDr. Soňa Lemrová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7210. publikaci

Recenzovali:
doc. PhDr. Josef Konečný, CSc.
doc. PhDr. Alena Petrová, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová
Grafická úprava a sazba Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 280
První 1., 2019

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © Depositphotos / Lenets_Tatsiana

ISBN 978-80-271-2790-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2789-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0532-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Pugnerová, Michaela
Psychologie : pro studenty pedagogických oborů / Michaela Pugnerová a kolektiv.
-- Vydání 1 -- Praha : Grada, 2019 -- 280 stran
Anglické resumé
ISBN 978-80-271-0532-8
1599 * 159922 * 370153 * 3166 * 615851 * 331104:364636 * 1599444 * 61362:61689-00844 * 159907 * 370113-051 * (0488:082) * (0758)
- obecná psychologie
- vývojová psychologie
- pedagogická psychologie
- sociální psychologie
- psychoterapie
- mobbing
- syndrom vyhoření
- psychologický výzkum
- učitelé
- kolektivní monografie
- učebnice vysokých škol

1599 - Psychologie [17]
37016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

PODĚKOVÁNÍ

Rády bychom na tomto místě poděkovaly svým kolegům za cenné rady, podněty a připomínky. Děkujeme především doc. PhDr. Josefu Konečnému, CSc., a doc. PhDr. Aleně Petrové, Ph.D.

1.Nahlédnutí do obecné psychologie

Lucie Křeménková

Obecná psychologie patří k základním psychologickým disciplínám a někdy bývá označována jako „královna“ psychologických věd. V centru jejího zájmu stojí psychické jevy, psychické procesy a jejich zákonitosti. Mezi ústřední témata, jimiž se obecná psychologie zabývá, patří, kromě vymezení základních psychologických pojmů a konceptů, především kognitivní, emoční a volní procesy. Cílem této kapitoly není postihnout veškerá témata obecné psychologie, ale spíše seznámit čtenáře se základním terminologickým aparátem a následně přiblížit zejména ty oblasti, které hrají v prostředí školy klíčovou úlohu. Předtím než se zaměříme na obecnou psychologii jako takovou, nastíníme stručný úvod do psychologie jako vědy.

Kolébkou psychologie[1], podobně jako jiných vědních oborů, byla po staletí filozofie. K osamostatnění psychologie jako svébytné vědy došlo až na sklonku 19. století. Za zakladatele je zpravidla považován Wilhelm Wundt, německý lékař a fyziolog, který v roce 1879 založil v Lipsku první psychologickou laboratoř, respektive přejmenoval svou laboratoř na Psychologický institut. Podnětem pro její založení bylo Wundtovo přesvědčení, že se mysl a chování, podobně jako planety, chemické látky či lidské orgány, mohou stát předmětem vědecké analýzy. Svůj výzkum zaměřil především na smysly, dále pak zkoumal i pozornost, emoce a paměť. Wundt se při své práci významně opíral o metodu introspekce (viz dále), která byla prováděna za přesně vymezených a kontrolovaných podmínek. Wundt se zaměřil na jevy, jež nazýval „elementy“ psychického života, což byly bezprostřední jednoduché vjemy a pocity vyvolané zvuky, světlem, barvami apod. Za metodické východisko pokládal psychofyzický paralelismus (navázal na Spinozu a Leibnitze), což znamená, že duševní děje jsou provázeny tělesnými procesy, ale nedochází mezi nimi ke vzájemnému ovlivňování. U Wundta se školilo mnoho významných osobností jako například Granville S. Hall, James M. Cattell nebo také Tomáš Garrigue Masaryk (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2003; Plháková, 2006).

Vznik něčeho nového většinou provázejí nesnáze, problémy a sváry, stejně tak tomu bylo u psychologie. Porodní bolesti této nové vědy se nesly ve znamení nesmiřitelnosti a řevnivosti mezi jejími čelnými představiteli, jejich myšlenkami a přístupy, které reprezentovali. Pod vlivem nestejných názorů na podstatu toho, co a jakým způsobem by měla psychologie zkoumat, se tento mladý vědecký obor rozvíjel různými směry, jež se na jeho podstatu dívaly z různé perspektivy a upřednostňovaly odlišná hlediska. Některé z nich upadly postupem času v zapomnění, jiné položily základy významných směrů, které ovlivňují psychologii dodnes (Křeménková, 2013).

Slovo „psychologie“ má původ v řečtině a jedná se o složeninu dvou slov, psýché (duše nebo dech) a logos (nauka, věda, původně však slovo). Se značným zjednodušením tak můžeme říct, že psychologie je věda o duši[2]. Vědečtější vymezení psychologie nabízí pojetí, které se na ni dívá jako na vědní obor, jenž se zabývá prožíváním a chováním, jejich výtvory a jejich determinací (Nakonečný, 1998; Říčan, 2005).

Současná psychologie je stále do jisté míry rozdělena do odlišných myšlenkových proudů, avšak dřívější razantní nesmiřitelnost již ustoupila do pozadí. V rámci současné perspektivy se na psychologii můžeme dívat jako na vědu, která se zabývá duševními jevy a snaží se porozumět lidskému chování, mentálním procesům a tělesnému dění včetně jejich vzájemných vztahů a interakcí (Plháková, 2003).

1.1 Psychologie a její cíle

Každý vědní obor si vytváří své vlastní, různě strukturované a různě koherentní cíle. Nejinak je tomu i v případě psychologie, v jejímž rámci byly stanoveny čtyři základní cíle:

1.Popsat

Prvním úkolem psychologie je sběr poznatků o tom, jací lidé jsou. Jedná se tedy o popis projevů chování a duševního dění. V popředí stojí snaha zjistit, jak jedinci myslí, cítí a jednají v různých situacích. K naplnění tohoto cíle slouží četné psychodiagnostické metody (rozhovor, pozorování, anamnéza, experiment, standardizované psychologické testy atd.) (Plháková, 2003).

2.Vysvětlit

Poté, co zjistíme, jací lidé jsou, jak se chovají atp., je důležité zjistit, proč jsou právě takoví. Následný krok tedy spočívá v pochopení významu získaných dat. Děje se tak prostřednictvím vytváření vnitřně stabilních a empiricky ověřených teorií. Avšak ne všechny teorie lze jednoznačně ověřit a potvrdit (např. psychodynamické koncepce) (Plháková, 2003).

Příklad

Příkladem vysvětlení, jak se lidé chovají v různých situacích, může být – v sociální psychologii velmi známý – efekt přihlížejícího (bystander effect, „apatický svědek“), který zkoumali a popsali v roce 1968 Bibb Latané a John Darley. Experimenty, jež k prokázání tohoto jevu realizovali, byly inspirovány mimo jiné i případem Kitty Genoveseové, která byla v roce 1964 brzy ráno napadena, když se vracela z noční směny. Jeden ze sousedů, vyrušen hlukem, zavolal z okna, což násilníka vyrušilo. Po chvíli se však na místo vrátil a dívku znásilnil a pobodal. Ta pak na následky bodných ran zemřela. Pozdější vyšetřování poukázalo na fakt, že svědkem tohoto hrůzného činu bylo až 38 lidí. Nikdo však nezasáhl. Efekt přihlížejícího lze tedy obecně popsat následujícím způsobem: pravděpodobnost, že někdo pomůže člověku v nouzi, klesá přímo úměrně se zvyšujícím se počtem lidí, kteří danou situaci pozorují. Pravděpodobným důvodem je anonymita větší skupiny lidí, kdy každý předpokládá, že pomůže ten druhý (Darley, Latané, 1968).

3.Předvídat

Předchozí cíle byly motivovány snahou poskytnout dostatečnou oporu pro následující cíl, kterým je predikce budoucího chování (Coon, 2004). Jako příklad lze uvést vývojovou koncepci Erika H. Eriksona, na jejímž základě lze celkem přesně předvídat, jaké důležité výzvy, ale i možné překážky na člověka v jednotlivých vývojových etapách čekají.

4.Ovlivňovat

Poslední a nejdůležitější cíl psychologie spočívá ve snaze zvyšovat lidskou spokojenost a zdraví. K praktickému naplnění tohoto cíle slouží především některé aplikované obory psychologie (např. klinická a poradenská psychologie). Je třeba upozornit na to, že ne vždy jsou psychologické poznatky uplatňovány v souladu s tímto cílem. Například v rámci psychologie reklamy jsou psychologické znalosti využívány ve prospěch prodejců a jejich produktů, méně již ve prospěch spotřebitelů (Plháková, 2003).

Příklad

Na základě teoretických poznatků o fungování sociálních skupin a znalostí o jednotlivých vývojových obdobích člověka můžeme navrhnout postupy vedoucí ke změně třídního klimatu, které zlepší fungování třídy jako celku a zároveň pozitivně ovlivní výsledky výchovně-vzdělávacího procesu.

1.2 Dělení psychologických odvětví

Psychologie se v průběhu vývoje rozdělila do řady disciplín. Rozlišujeme tři hlavní skupiny: základní (teoretické), aplikované (praktické) a speciální.

Základní (teoretické) disciplíny

Tyto disciplíny bývají mnohdy označovány jako akademické obory, převážně jsou totiž vyučovány na vysokých školách a rozvíjejí se ve výzkumných psychologických ústavech (Plháková, 2003). Jejich hlavním cílem je základní výzkum; potřeby praxe jsou spíše v pozadí (Říčan, 2005). Patří mezi ně například:

■Obecná psychologie: bývá někdy označována jako „královna“ psychologických věd. Zabývá se popisem a výkladem psychických jevů, zkoumá základní psychické procesy a jejich obecné zákonitosti u duševně zdravých lidí. Poskytuje základní pojmový a teoretický aparát pro většinu psychologických témat a oborů.

■Vývojová psychologie: zaměřuje se na vývoj a změnu jedince v průběhu jeho života. Snaží se popsat vývojové procesy během celé ontogeneze (od okamžiku početí do smrti), především pak v období dětství a dospívání, kdy je vývoj nejdynamičtější.

■Psychologie osobnosti: zajímá se o rozdíly mezi jedinci a jejich psychickými, sociálními, biologickými i spirituálními vlastnostmi, rysy a stavy. Poznatky této disciplíny slouží jako teoretické východisko pro tvorbu metod psychologické diagnostiky.

■Sociální psychologie: zkoumá psychické jevy ve vazbě na působení druhých osob, ať již ve skupinách malých (rodina), středních (škola, sportovní klub), nebo velkých (společnost). Hraničí s příbuzným vědním oborem, jímž je sociologie. Nejčastějšími tématy jsou sociální interakce, postoje, role, chování či dynamika a struktura sociálních skupin[3] (Plháková, 2003; Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

Aplikované (praktické) disciplíny

Pro tyto psychologické disciplíny je stěžejní aplikace psychologických poznatků do praxe v souladu s hlavním cílem psychologie, jímž je zvyšování (či udržování) zdraví a psychické pohody jedince (jedinců). V některých případech dochází i v rámci těchto disciplín k tvorbě nových teorií (Plháková, 2003). Mezi aplikované disciplíny patří:

■Klinická psychologie: obor, jehož předmětem je duševní život člověka v bio-psycho-sociálně-spirituálním kontextu v kontinuu zdraví–nemoc (Baštecká, Goldman, 2001). Klinická psychologie se zaměřuje na diagnostiku, prevenci a terapii osob s psychickými potížemi a poruchami. Kliničtí psychologové se podílejí na tvorbě taxonomií (MKN-10[4], DSM-V[5]) a pracují zejména v ambulantních a lůžkových zdravotnických zařízeních a psychiatrických léčebnách, ale i v sociálních institucích či soukromé praxi. Nejčastějšími klienty jsou duševně nemocní, delikventní mládež, závislí jedinci a lidé s manželskými, partnerskými či rodinnými problémy (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

■Poradenská psychologie: je praktikována především v poradnách pro rodinu, na úřadech práce, v pedagogicko-psychologických poradnách. Odborníci v tomto odvětví radí především v oblasti osobních, pracovních, školních či vztahových problémů. Poradenství nejde do takové hloubky a šíře jako klinická psychologie a vesměs využívá i jiných postupů a technik (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

■Psychologie zdraví: je koncipována jako systematická aplikace psychologických poznatků do oblasti zdraví, nemoci a systému zdravotní péče. Podle Jara Křivohlavého (2009), jednoho z významných průkopníků tohoto odvětví v ČR, zkoumá psychologie zdraví dopady (kladné či záporné) určité lidské činnosti či chování. Konkrétněji se zabývá tím, jak se určité způsoby chování, myšlení a cítění vztahují k tělesnému a psychickému stavu jedince. Podporuje zásady zdravého životního stylu, snaží se formovat postoje a normy k regulaci nezdravého způsobu života. Zabývá se například stresem, bolestí, závislostmi, protektivními faktory, vztahem mezi lékařem a pacientem atd. (Plháková, 2003; Křivohlavý, 2009).

■Pedagogická psychologie: rozsáhlá vědní disciplína, která stojí na pomezí mezi psychologií a pedagogikou, se zaměřuje na psychologické aspekty výchovně-vzdělávacího procesu ve školních a jiných výchovných zařízeních (Mareš, 2013; Hartl, Hartlová, 2015).

■Psychologie práce: zabývá se především podmínkami práce – ať již vnitřními (schopnosti, dovednosti, motivace, spokojenost, stres apod.), či vnějšími (interpersonální vztahy, pracovní podmínky – hluk, osvětlení, vybavení pracoviště apod.) – a jejich vlivem na pracovní výkon. Uplatňuje se všude tam, kde lidé pracují, tedy v rozličných pracovních a profesních odvětvích (armáda, výrobní proces, úřady, organizace apod.) (Plháková, 2003; Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

Speciální disciplíny

Tyto disciplíny mají specifický předmět zkoumání, který vychází z obou výše uvedených skupin. Příkladem může být:

■Psychodiagnostika: disciplína, která se zabývá zjišťováním a měřením psychických vlastností a stavů, případně dalších charakteristik jedince. Je těsně spjata s psychologií osobnosti a s diferenciální psychologií (Svoboda, Humpolíček, Šnorek, 2013). K naplnění svého poslání využívá pestrou škálu klinických a testových metod.

■Metodologie: zajímá se o obecné principy vědeckého bádání a konkrétní metody psychologického výzkumu. Výsadní postavení zaujímá především experiment (Plháková, 2003).

■Experimentální psychologie: využívá metody experimentů a výzkumů jako takových ke zjišťování a ověřování psychologických poznatků. V psychologii se na tuto oblast nejvíce zaměřovali behaviorálně a kognitivně orientovaní badatelé (podrobněji viz dále) (Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

1.3 Významné psychologické směry

V následující části budou uvedeny vybrané významné psychologické směry, které zásadním způsobem ovlivnily vývoj psychologie. Některé směry jsou z dnešního pohledu spíš jen historickou záležitostí, další jsou využívány převážně v praktické (terapeutické) rovině a u jiných dnes jejich význam a vliv spíše narůstá. Je třeba znovu zdůraznit, co bylo řečeno již výše, totiž že každý z těchto směrů má do značné míry vlastní terminologický aparát a na problematiku člověka, jeho duševního života, zdraví a směřování se dívá z odlišných perspektiv.

Behaviorismus

Tento vlivný směr americké psychologie dominoval hlavně v první polovině 20. století. Jeho zakladatel John B. Watson (1878–1958) nesouhlasil s myšlenkou, že předmětem psychologie je vědomá zkušenost. Byl přesvědčen, že aby psychologie splnila podmínky vědeckosti, musí se zabývat pouze těmi jevy, které jsou pozorovatelné. Na základě tohoto přesvědčení odmítl myšlenky introspekce a studium psychologie zaměřil pouze na objektivně pozorovatelná fakta – tedy především na studium chování (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2013). Watson byl toho názoru, že téměř všechno chování je výsledkem podmiňování. Konkrétní prostředí pak formuje chování jedince posilováním určitých návyků.

Příklad

Pokud pochválíme žáka za aktivitu v hodině, zvyšujeme tak pravděpodobnost, že se příště bude chovat stejně nebo podobně (tedy bude aktivní).

Za nejmenší jednotku chování byla považována podmíněná reakce, na jejímž základě mohou vznikat složitější vzorce chování. Behavioristé uvažovali o psychologických jevech v pojmech „stimulu“ (S) a „reakce“ (R), proto byl behaviorismus někdy nazýván S-R psychologie (Atkinson et al., 2003).

Lidská mysl byla nazvána černou skříňkou (black box), k níž nelze objektivními vědeckými metodami proniknout. Představitelé behaviorismu se domnívali, že pro formování osobnosti má rozhodující význam vliv učení. Ortodoxní behavioristé věřili, že člověk se formuje pouze vnějšími stimuly (odměna, trest) (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2013).

Poznámka

Do pedagogických věd pronikly Watsonovy myšlenky v podobě názoru o všemocnosti výchovy. Velmi známý je Watsonův výrok: „Dejte mi tucet zdravých, dobře stavěných dětí a můj vlastní speciální svět, ve kterém je vychovám, a já vám garantuji, že kterékoliv (náhodně vybrané) z těchto dětí vycvičím tak, aby se stalo jakýmkoliv odborníkem, jehož si zvolím – lékařem, právníkem, umělcem, obchodníkem, šéfkuchařem a, ano, žebrákem či zlodějem“ (Watson, 1924, s. 104).

Hlavní metodou behaviorismu byl experiment, přičemž řada z nich se odehrávala na zvířatech nebo malých dětech a na jejich základě byly získané údaje aplikovány na chování dospělých jedinců.

Příklad

Jeden z klasických behaviorálních experimentů provedl sám J. B. Watson. Jedná se o experiment s malým chlapcem Albertem. Emočně i fyzicky zcela zdravý chlapec byl k experimentu získán ze sirotčince ve věku 9 měsíců. V první fázi experimentu bylo zjišťováno, zda se Albert bojí určitých specifických stimulů. Konkrétně se jednalo o bílou krysu, králíka, opici, psa, masku s vlasy a bez vlasů, bílou vatu. O všechny objekty jevil Albert zájem a žádného z nich se nebál. V další fázi experimentu se zjišťovalo, jak bude Albert reagovat na hlasitý zvukový podnět – v tomto případě byla použita ocelová tyč o délce čtyř stop, která narazila do kladiva umístěného za Albertovými zády. Většina lidí reaguje na neočekávaný hlasitý zvuk úlekem. Podobně reagoval i malý chlapec, který se vyděsil a začal plakat. Posléze nastala fáze samotného podmiňování, jejímž cílem bylo otestovat, zda lze naučit emoci strachu. Albertovi byla opakovaně ukazována bílá krysa za přítomnosti výše popsaného zvuku. Nastalá reakce byla očekávaná – chlapec se bál, plakal a snažil se od objektu vzdálit. Na konci podmiňování vykazoval Albert projevy strachu z bílé krysy i bez přítomnosti děsivého zvuku. Výzkumníci následně zjistili, že u chlapce došlo ke generalizaci a emoce strachu se začala objevovat u všech podobných bílých objektů, kterých se chlapec dříve nebál (králík, pes atd.) (Watson, Rayner, 1920).

Do tzv. radikálního (naivního) behaviorismu je možné zařadit Burrhuse F. Skinnera, který věřil, že mentální podmínky nejsou pro vysvětlení chování potřebné. Proslul teorií operantního podmiňování (podrobněji viz kapitola zabývající se pedagogickou psychologií), což je druh učení, u něhož se mění pravděpodobnost výskytu chování na základě jeho důsledků. Byl přesvědčen, že chování je ovlivňováno pozitivním a negativním posílením a trestem. Skinner se rovněž domníval, že nevhodné a pošetilé odměny jedince často vedou k destruktivnímu chování, které vytváří četné problémy, jako jsou například přelidnění, znečištění či války (Coon, 2004).

Příklad

Nejen J. B. Watson, ale také B. F. Skinner se proslavil velmi zajímavými teoriemi o výchově dětí. V roce 1948 vydal známé utopistické dílo Walden Two, v němž je život celé společnosti řízen prostřednictvím pozitivního zpevňování. Skinner v knize dochází k přesvědčení, že skupinová péče je lepší než rodičovská, protože v dobách rozvoje vědy o chování jsou požadavky na dobrou péči o dítě již jasně stanoveny. Problém však spočívá v tom, že průměrní rodiče nejsou schopni se naučit ani těm nejjednodušším vědeckým principům, protože řízené chování je skutečná věda, do níž nelze matku, bez roků tréninku, zasvětit. Nehledě na to, že matky jsou mnohdy zaneprázdněny i dalšími povinnostmi a záležitostmi v domácnosti. Z těchto důvodů není domov místem vhodným pro výchovu dětí (Skinner, 1970, in Plháková, 2006).

V dnešní době je již radikální behaviorismus záležitostí historickou. Je známo, že lidskou existenci nelze vymezit pouze na základě vnějších impulzů, ale rovněž (hlavně) na základě vnitřních mentálních událostí. Studium chování je tak metodou vhodnou spíše při studiu zvířat. Například významný kritik behaviorismu Sergej L. Rubinštejn jej označil za „psychologii bez psychiky“. V pozdějších letech bylo tolik kritizované schéma S-R rozšířeno a nahrazeno schématem S-O-R (kde „O“ je organismus jako intervenující činitel) (Nakonečný, 1998). Řadu kritiků tak alespoň částečně „umlčely“ sociálně-kognitivní teorie učení Alberta Bandury, Juliana Rottera nebo Waltera Mischela, kteří odstranili striktní zaměření pouze na vnější vlivy při rozvoji jedince a předpokládali, že lidé mohou své prostředí aktivně utvářet a měnit (Plháková, 2013). Behaviorismu je psychologie vděčná především za důkladné rozpracování teorií učení. Kromě jednotlivých forem podmiňování si mohou lidé osvojovat řadu různých druhů chování také prostřednictvím pozorování chování druhých lidí (observační učení) (Plháková, 2003; Coon, 2004).

Poznámka

Autorem observačního učení je Albert Bandura, který jej prokázal i díky experimentu s panenkou Bobo (Bobo doll experiment). V rámci tohoto experimentu sledovaly předškolní děti dospělé experimentátory, kteří se chovali fyzicky a verbálně agresivně k nafukovací panence. To později vedlo ke skutečnosti, že děti stejným způsobem napodobovaly agresivní chování vůči panence, jak to viděly u dospělých. Tento experiment neprokázal pouze existenci observačního učení, ale rovněž negativní vliv, který na děti má sledování agresivního chování v televizi, na internetu apod. (Nolen, 2009).

V současnosti zaujímá v psychologii významné místo terapeutická odnož behaviorismu, kde došlo ke sloučení principů behaviorismu (klasické i operantní podmiňování) a kognitivní psychologie (logická argumentace a racionální uvažování). Mluvíme tedy o tzv. kognitivně-behaviorální terapii (KBT). Psychoterapeutickými metodami jsou například pozitivní nácvik, nácvik asertivity, averzivní terapie a systematická desenzibilizace a expozice (Kratochvíl, 2002; Plháková, 2003; 2006).

Psychodynamický přístup

Jedná se o označení řady psychologických škol, které vesměs navazují na psychoanalýzu. Stěžejní tezí tohoto přístupu je, že nedílnou součást lidské mysli tvoří kromě vědomí také nevědomí. Jak již bylo řečeno, základy tohoto přístupu lze vystopovat u psychoanalýzy, významného směru, který vznikl na přelomu 19. a 20. století ve Vídni a jehož duchovním otcem byl Sigmund Freud[6]. Freud věřil, že lidská mysl je jako ledová kra: pouze malá část je viditelná, tedy vědomá. Tu část, která leží mimo náš vědomý „zrak“, nazval nevědomím a předpokládal, že naše chování a jednání je silně ovlivňováno právě nevědomými myšlenkami, impulzy a touhami – především těmi, jež zahrnují sex a agresi. Freud předpokládal, že většina nevědomého obsahu je pro vědomou část ohrožující, a proto je potlačována (držena mimo oblast vědomí). Občas se ale stává, že se tyto nevědomé obsahy vynořují ve snech, emocích nebo v rámci tzv. freudovských přeřeknutí (Coon, 2004).

Příklad

Klasickým příkladem freudovského přeřeknutí může být student, který dorazí pozdě na hodinu a pak se omlouvá slovy: „Je mi líto, že jsem nemohl přijít později.“

Freud předpokládal, že lidský život je determinován a nic se neděje náhodně. V jeho pojetí je tato determinace dána nevědomými silami, člověk si proto jejich existenci ve většině případů neuvědomuje a své chování a prožívání si vysvětluje jako akty vlastní vůle (Plháková, 2003). Freud kromě dvou koncepcí (modelů) lidské psychiky vytvořil i teorii psychosexuálního vývoje, přičemž zdůrazňoval význam především raných vývojových fází. Psychoanalýza, jako asi jediný psychologický směr, vznikla primárně jako odraz potřeby psychoterapeutické praxe, ale postupně se rozvinula v teoretickou koncepci lidské psychiky. Zdrojem potíží a psychických (i somatických) onemocnění pak dle Freuda byly konflikty mezi pudy a jejich potlačováním (i somatických) zážitky (Plháková, 2003).

Současná dynamická psychologie nepovažuje za hlavní zdroj psychopatologie konflikty mezi pudovými impulzy a jejich restrikcí, nýbrž poruchy mezilidských vztahů v dětství a z nich vyplývající interpersonální konflikty v dospělosti. Psychoanalýza je jednou z nejkontroverznějších, ačkoli stále velmi vlivných psychologických škol (Plháková, 2003; 2006)[7]. Na druhou stranu však ideje psychoanalýzy překročily hranice psychologie a otevřely nové horizonty v oblasti umění, literatury a historie (Coon, 2004). Mezi významné představitele patří kromě Sigmunda Freuda také Alfred Adler, Carl Gustav Jung, Karen Horneyová nebo Erich Fromm.

Gestalt (tvarová) psychologie

Na počátku 20. století se v Německu začala prosazovat gestalt psychologie, přičemž největšího rozmachu dosáhla ve dvacátých a třicátých letech. Za zakladatele je považován Max Wertheimer a jeho kolegové Kurt Koffka a Wolfgang Köhler. Německé slovo gestalt znamená „tvar, vzorec nebo struktura“. Kromě tvarové psychologie se vžilo i označení holistická psychologie, a to proto, že gestaltističtí psychologové nepovažovali psychické jevy jen za sumu částí, nýbrž zdůrazňovali, že je nutné pohlížet na ně jako na celek se vzájemně propojenými vztahy. Zjednodušeně řečeno „celek je víc než suma jeho částí“[8].

Jedna z významných teorií, se kterou gestaltisté přišli, bylo, že lidé organizují (člení) percepční pole na figuru a pozadí. Figura neboli předmět vnímání většinou stojí mimo, nad okolním prostředím, bývá jasně ohraničená a výrazná. Organizace percepčního pole platí pro všechny smysly (Atkinson et al., 2003; Wade, Tavris, 2003).

Příklad

Představme si klasickou frontální výuku, kdy učitel vede výklad nějakého tématu. Žáci sedící v lavicích mají ve svém percepčním poli učitele, tabuli, část svých spolužáků a zbytek prostředí třídy. Minimálně pokud věnují učiteli pozornost, je učitel v jejich poli figurou, tím hlavním, a ostatní vizuální podněty nevnímají tak jasně.

Výjimkou z tohoto pravidla je tzv. reverzibilní figura, kdy dochází k neustálému prostřídávání figury a pozadí, respektive pozadí se stává figurou a naopak (viz obr. 1a, 1b) (Plháková, 2003). Na obrázku 1a je tzv. Rubinova figura, kde byste měli v pravidelných intervalech vidět profily dvou lidských obličejů a vázu (kalich), na obrázku 1b se střídá obrázek mladé ženy s hlavou otočenou směrem od nás s obrázkem staré ženy s šátkem.

Obr. 1a, 1b Reverzibilní figura (zdroj: Vnímání. Wikisofia [online]. [cit. 2017-06-26]. Dostupné z WWW: https://wikisofia.cz/wiki/Vn%C3%ADm%C3%A1n%C3%AD)

Humanistická psychologie

Tento psychologický směr se zaměřuje na pochopení subjektivní lidské zkušenosti. Jedním z významných zdrojů humanistické psychologie je fenomenologie. V centru pozornosti humanisticky orientovaných psychologů stojí témata lidského potenciálu a ideálů. O humanistické psychologii se někdy mluví jako o tzv. třetí síle v psychologii. Je to z toho důvodu, že se snaží vymezit vůči silnému determinismu, který nastolily dva význačné psychologické proudy – behaviorismus (determinace na základě chování, resp. učení) a psychoanalýza (determinace na základě nevědomých procesů a raných zážitků). Oproti determinismu staví svobodnou vůli, schopnost činit svobodná, dobrovolná rozhodnutí. Humanisté podnítili zájem o potřeby lásky, sounáležitosti, sebevyjádření, kreativity a spirituality. Takové potřeby, jak věří takto orientovaní badatelé, jsou stejně důležité jako ty biologické (potřeba jídla, vody, spánku apod.) (Coon, 2004).

Poznámka

Nedostatek lásky může být pro novorozence stejně nebo podobně fatální jako nedostatek potravy. Citová deprivace může vést v krajním případě až ke smrti dítěte nebo velmi negativně poznamenat kvalitu jeho budoucího života (Coon, 2004).

Tento směr v určitém slova smyslu předznamenává návrat k tzv. psychologické psychologii, tedy vědě o prožívání, včetně návratu k introspektivní metodě, která byla odmítnuta Watsonem (viz behaviorismus). Vůdčí osobností se stal americký psycholog Abraham H. Maslow, jenž ve svém nejslavnějším díle Motivace a osobnost představil pětistupňovou koncepci potřeb[9], z nichž tou nejvyšší je potřeba seberealizace. Ta se později také stala jedním z klíčových témat humanistické psychologie, jakožto lidská touha po sebenaplnění (Plháková, 2003; 2006).

Dalším významným představitelem humanistické psychologie byl Carl R. Rogers, jenž se soustředil především na psychoterapii, kterou zaměřil na klienta, člověka (client-centered therapy, později přejmenováno na person-centered therapy). Při terapii, jež je důvěrným otevřeným rozhovorem, se terapeut vciťuje do klienta, respektuje ho, podporuje a zároveň odhaluje své vlastní autentické pocity. Nesnaží se o interpretaci a korekci chování klienta. Terapeut má za úkol vytvořit atmosféru, která umožní osobnostní růst klienta. K tomu jsou nutné tři předpoklady: autentičnost, opravdovost a kongruence. Rogers kladl důraz na individualitu a svobodu; jeho optimistickému pohledu na člověka odpovídá předpoklad, že člověk je přirozeně dobrý a jen vlivem nepříznivých vnějších podmínek a životních zkušeností u něj může dojít k rozvoji nepřátelského, destruktivního či neurotického chování (Kratochvíl, 2002). Významnými představiteli tohoto směru jsou kromě A. H. Maslowa a C. R. Rogerse i Rollo May nebo Anthony Sutich.

Kognitivní psychologie

Počátky kognitivní psychologie se datují do padesátých a šedesátých let 20. století v USA. Za její zakladatele jsou považováni především Jeane Piaget (teorie kognitivního vývoje), George Miller (výzkumy paměti), Noam Chomsky (rozvoj lingvistiky)[10], Herbert Simon a Allen Newell (postupy při řešení problémů pomocí počítačové simulace), kteří zdůrazňovali nutnost zkoumání vnitřních mentálních operací, jinými slovy zkoumání „nepozorovatelných“ poznávacích procesů, což představitelé tehdejšího dominujícího směru behaviorismu považovali za nebezpečnou výstřednost. Ironií osudu je, že to byla právě kognitivní psychologie, která posléze behaviorismus postupně vytlačila z akademické půdy v rámci tzv. kognitivní revoluce v psychologii (Plháková, 2003; 2006).

Ústředním tématem jsou, jak již samotný název naznačuje, kognitivní (poznávací) procesy. Konkrétně se jedná především o myšlení, paměť, imaginaci, řeč (jazyk) a pozornost.

Příklad

Mezi otázky, které si odborníci v rámci tohoto směru kladou, patří třeba to, jak lidé vnímají informace, učí se je, pamatují si je a přemýšlejí o nich. Jak se lidé učí jazyk, jak přemýšlejí, když hrají šachy nebo řeší každodenní problémy. Proč se někteří lidé bojí létat letadlem, ale jezdit autem se neobávají, i když jim v autě hrozí větší riziko úrazu či smrti než v letadle (Sternberg, 2009).

V pojetí kognitivní psychologie je lidská mysl chápána jako systém zpracování informací, proto jsou v jejím rámci patrné četné snahy o počítačovou simulaci lidské inteligence a rovněž se zde objevuje terminologie z počítačové teorie (kódování, analogie apod.). V současnosti se však ukazuje, že průběh zpracování informací v lidské mysli a v počítači je odlišný. Lidská paměť informace spontánně třídí a zpracovává (Sedláková, 2004).

Kognitivní psychologie je převážně teoretický a experimentální směr, který, podobně jako mnoho jiných směrů, zdůrazňuje pouze některé jevy, zatímco jiné jsou spíše na okraji zájmu (např. emoce, motivace, interpersonální vazby atp.). Jistou nevýhodu kognitivní psychologie lze spatřovat v množství vzájemně si konkurujících škol a směrů a také v poměrně složitém způsobu vyjadřování a častém používání počítačových analogií (Plháková, 2003).

1.4 Základní psychologické pojmy

Obecná psychologie poskytuje základní pojmový a teoretický aparát pro další psychologické obory. Z tohoto důvodu bude v následující části pozornost věnována základním psychologickým pojmům a konceptům.

Psychika

Většinou odborníků je vnímána jako nejzákladnější a nejobecnější psychologický pojem. V rámci filozofie i psychologie prošel tento termín velmi dlouhým vývojem a ani v dnešní době není ještě přesně ukotven. Každá psychologická škola vnímá tento fenomén odlišným způsobem. Dovolíme-li si stručný diskurz na toto téma, pak například Aristoteles přisuzoval psychice substanci duše; když byl koncem 19. století tento pojem odvrhnut a rozvíjela se „psychologie bez duše“ (viz výše), byla psychika nejprve ztotožňována s vnitřní zkušeností (vědomím), posléze se s rozvojem psychoanalýzy do daného pojmu začlenilo i nevědomí (viz dále), zatímco behavioristé na psychiku nahlíželi jako na vnější pozorovatelné projevy, tedy jako na chování. Dnes proto rozlišujeme dvě dimenze psychiky – prožívání a chování (Nakonečný, 1997).

Velmi jednoduše lze psychiku popsat jako duševní život člověka. Složitější je definice psychiky z hlediska „psychoregulačního paradigmatu“, kdy se jedná o integrovaný komplex mnoha funkcí, který je produktem evoluce i fyzické jedinečnosti organismu a jeho fyziologických funkcí. Psychika v procesu evoluce vystupuje jako nejvyšší forma regulačně-adaptivní činnosti jedince, úzce integrovaná s fyziologií jeho organismu a vázaná na jeho životní prostředí (Nakonečný, 1998).

Nejednoznačnost v rámci vymezení pojmu „psychika“ nesouvisí jen s jeho obsahem, ale rovněž se samotným názvoslovím. Kromě termínu „psychika“ se můžeme v současnosti setkat i se synonymem „mysl“ (mind), což souvisí s rozvojem biologicky orientované psychologie, která zdůrazňuje provázanost nervových a mentálních dějů. Psychiku by pak bylo možné vnímat jako funkci (resp. projev) činnosti nervové soustavy člověka, zejména CNS. V rámci filozofie byla psychika často označována pojmem „duše“, podobný pojem je možné nalézt i v soudobé české psychologii, kde někteří autoři používají termín „duch“ pro vyjádření spirituální dimenze psychiky (Plháková, 2003).

Řada odborníků je přesvědčena, že z hlediska psychiky si uvědomujeme pouze její část. Tato teze pak umožnila vznik dvěma významným psychologickým pojmům: vědomí a nevědomí. Vědomí je zřejmou součástí naší psychické zkušenosti – tedy toho, co si uvědomujeme, o čem víme, čeho jsme si vědomi. Četné teorie navíc předpokládají, že uvědomování úzce souvisí s možností verbalizace údajů, které mozek zpracovává. Vědomí je nadto základní funkcí, jež umožňuje vznik dalších psychických procesů, jako jsou vnímání, myšlení, prožívání atd.[11] Vzhledem k tomu, že vědomí je vždy osobní, říkáme, že vědomí má subjektivní charakter (Plháková, 2003; Vágnerová, 2007)[12].

Příklad

Zajímavou otázkou je existence vědomí u zvířat. Mnozí myslitelé předpokládali, že vědomí je produktem antropogeneze lidské psychiky a je její nejvyšší vývojovou formou. Jiní však připouští možnost existence vědomí i u zvířat, ačkoliv doznává jiných podob. U člověka jsou předměty, díky užívání jazyka, uvědomovány rovněž jako jejich názvy a jejich subjektivní odraz ve vědomí má zobecňující charakter. Vzhledem k biologické povaze vědomí (plní určité životní funkce) nemůžeme jeho výskyt ohraničovat pouze lidskou psychikou (Nakonečný, 1997). Například některé druhy opic (šimpanzi, gorily a orangutani), a dokonce i delfíni dokázali projít tzv. Gallupovým zrcadlovým testem, určujícím sebeuvědomění. Test spočívá v tom, že fixem či jiným způsobem označíme nějakou část těla, která z pohledu daného subjektu není viditelná (např. čelo), a při pohledu do zrcadla by si daný subjekt měl označení všimnout (tedy alespoň za předpokladu, že test bude tzv. pozitivní) (Coon, 2004).

Mnozí (především psychodynamicky orientovaní) psychologové předpokládají existenci nevědomí, které lze vymezit jako soubor psychických obsahů a procesů probíhajících mimo vědomí, ale přesto skrytě ovlivňujících naše chování a prožívání. Patří sem především takové prožitky a myšlenky, jež z nějakého důvodu nemohou dosáhnout uvědomění, nebo takové, jež dříve vědomé byly, ale člověk jich pozbyl, buď běžnými procesy zapomínání, nebo působením vlastních psychických obran (obrannými mechanismy). Obranné mechanismy jejich uvědomění brání z toho důvodu, že by pro daného člověka představovaly nějaké vnitřní ohrožení (bolest, úzkost, pocit viny, agresi apod.) (Plháková, 2003; Vágnerová, 2007; Hartl, Hartlová, 2015).

Osobnost

V běžném jazyce má slovo „osobnost“ většinou hodnoticí význam, jímž obvykle rozumíme někoho výjimečného, výrazného či známého. V psychologii máme „osobností“ na mysli každého člověka. „Osobnost představuje souhrn, souvislost či propojení charakteru, temperamentu, schopností a také konstitučních vlastností člověka“ (Cakirpaloglu, 2012, s. 16). Osobnost lze vymezit rovněž jako relativně stabilní systém vzájemně propojených somatických a psychických funkcí, který určuje chování, prožívání a jednání člověka a následně i jeho vztah k okolnímu prostředí. Osobnost je možné popsat prostřednictvím základních dimenzí, v jejichž rámci rozlišujeme trvalejší osobnostní vlastnosti a aktuální stavy. Ačkoliv jsou aktuální stavy přechodné, lze v nich nalézt pro daného jedince typické projevy, které vyplývají z jeho trvalejších vlastností (Vágnerová, 2007). Celek osobnosti tudíž zahrnuje veškeré psychické procesy včetně dispozicí k těmto procesům (o osobnosti učitele pojednává kapitola věnující se pedagogické psychologii). V rámci jednotlivých konkrétních teorií osobnosti (např. psychoanalytické, rysové apod.) si jejich autoři vybírají vždy jen některé části, které považují za podstatné a důležité a v nichž spatřují východisko k problémům, jimiž se zabývají; žádná existující teorie tedy nepojímá veškeré složky osobnosti (Říčan, 2005).

Každá osobnost jedince disponuje temperamentem, což jsou vrozené dispozice reagovat nějakým individuálním způsobem. Tento základ osobnosti spoluurčuje rozvoj dalších psychických funkcí a vlastností. Temperamentové vlastnosti předurčují pravděpodobný způsob reagování na vnější podněty, ale i vztah k těmto podnětům. Možnosti ovlivnění temperamentu jsou jen velmi malé (Vágnerová, 2007).

Obr. 2 Eysenckův systém dvou základních faktorů osobnosti (zdroj: Balcar, 1983, s. 97)

Poznámka

Na obrázku (viz obr. 2) je Eysenckův model dvou základních faktorů osobnosti, v jejichž rámci autor využil antické temperamenty (Hippokratova teorie temperamentu). Základem této koncepce jsou dvě bipolární osy, na jedné je ve dvou krajních polohách umístěna extraverze a introverze, na druhé pak labilita a stabilita (Říčan, 2005)[13].

Další složkou osobnosti je charakter, ačkoliv není jako součást osobnosti všemi psychology přijímán (jedním z těch, kdo jej odmítá, byl např. Gordon W. Allport). Jedná se o povahové jádro osobnosti a celkovou sumu pozitivních i negativních zvláštností pro daného člověka typických, které vtiskují ráz celému jeho chování. Tyto vlastnosti vyjadřují chování a vztah člověka k sobě samému, ke společnosti, k práci, vystihují i zvláštnosti jeho vůle. Do určité míry vyjadřuje charakter úroveň morálního vývoje. Charakter jakožto určitá zaměřenost člověka je převážně získaný, přičemž na jeho vytváření mají zásadní vliv učení, výchova a později i sebevýchova a autoregulace (Nakonečný, 1998; Kohoutek, 2002; Hartl, Hartlová, 2015).

Introspekce

Dalším důležitým pojmem je introspekce[14], které psychologie do značné míry vděčí za svůj vznik. Jedná se o schopnost pozorovat své vlastní psychické prožitky probíhající ve vědomí. Introspekci je však dostupné pouze to, co si člověk uvědomuje; je tedy schopna obsáhnout pouze část lidské psychiky – tu vědomou (Hart, Hartlová, 2015). V současné době metodu introspekce využívají především humanisticky orientovaní psychologové, částečnou hodnotu jí přiznávají i zástupci kognitivní psychologie a lze na ni „narazit“ také v rámci sebehodnocení, případně v některých typech interview (Nakonečný, 1997; 1998).

Sebereflexe

Pojmem podobným introspekci je termín sebereflexe, který byl Johnem Lockem popsán jako schopnost lidského vědomí obrátit se samo k sobě, uvědomit si samo sebe a pozorovat svou vlastní činnost. Jinými slovy je člověk schopen nejen pociťovat a prožívat, ale prožívané i sledovat, popisovat a hovořit o něm s druhými lidmi. Je pravděpodobné, že právě touto schopností se člověk odlišuje od zvířat (Plháková, 2003; Störig, 2007). Funkce sebereflexe tedy mimo jiné spočívá ve schopnosti identifikovat minulé chyby a omyly, čímž může dojít k jejich napravení, respektive například ke zvolení postupů řešení. Zároveň je zde však rovněž nebezpečí generalizace, založené na uvažování jen o vnějších podobnostech nějakého konkrétního jevu, situace apod. (Nakonečný, 1998).

Příklad

Sebereflexe může začínajícího učitele dovést k poznání (na základě analýzy minulých situací), že není dobré podceňovat přípravu na vyučovací hodinu, protože to vede k řadě subjektivně i objektivně nepříjemných situací (např. vlastní nejistota a bezradnost při výuce, nekázeň, nedostatečné osvojení si látky studenty apod.).

Prožívání

Prožívání je jeden ze základních psychických fenoménů, jedná se o nepřetržitý tok uvědomovaných psychických zážitků (při různém stupni bdělosti). Probíhá v čase, má počátek, průběh a konec. Odráží se v něm přítomnost, ale i vztah k minulosti a budoucnosti. Prožívání obsahuje složky poznávání, cítění a motivace. Je mu vlastní vztahový rozměr, což znamená, že si člověk neustále (více či méně) uvědomuje své citové vazby k lidem a svou začleněnost do sociálních skupin (Nakonečný, 1998; Plháková, 2003). Důležitou funkcí prožívání je také to, že se v něm vytváří orientace jedince v prostředí, která je základním předpokladem adaptace. Jedná se tedy o příjem a zpracování informací (poznávací složka), jejich hodnocení (citová složka) a tendenci k nějaké konkrétní reakci (motivační složka). Vzniká tak soubor propojených adaptivních reakcí (Nakonečný, 1998). Prožívání zahrnuje všechny vnitřní subjektivní psychické procesy, které tvoří celek, ale jednotlivé složky (modality) z něj mohou být vyabstrahovány a mohou tvořit dominantu.

Příklad

Když žák přemýšlí nad příkladem z matematiky, dominuje u něj poznávací složka. Když se zamiluje do spolužačky, převládá citová složka s motivačním doprovodem. Kognitivní stránka je v těchto případech většinou v pozadí.

Chování

Chování je jakákoliv tělesná aktivita, kterou lze pozorovat, zaznamenávat nebo měřit. Lze jej také charakterizovat jako v čase probíhající děj, jehož jednotkou je akt. V tomto pojetí lze k chování zařadit například mimiku, gestiku, ale také vnitřní fyziologické změny (zvýšení krevního tlaku, tepové frekvence, pocení apod.). Chování můžeme rozdělit na volní (záměrné) a mimovolní (nepodmíněné reflexy a instinktivní projevy), ale také na verbální a neverbální. Chování není pouze projevem duševního dění, ale může jej samo do jisté míry ovlivnit (Plháková, 2003). Chování však nemusí znamenat jen nějakou aktivitu, ale naopak i její absenci (např. nicnedělání, pouhé pasivní sledování či přihlížení) (Nakonečný, 1998).

Příklad

Příkladem, jak může chování ovlivnit prožívání, je „terapie smíchem“. Propagátorem v České republice je například známý psychiatr Karel Nešpor, který je o jejích pozitivních účincích hluboce přesvědčen. V rámci této terapie, která má řadu podob a technik, jsou lidé kupříkladu povzbuzováni, aby se chovali jako šťastní, aby se smáli (plácali se třeba do stehen apod.) a chovali se vesele. Princip tedy spočívá v tom, že pokud se budu chovat vesele, je pravděpodobné, že se tak budu cítit (resp. má nálada by se měla posunout více k pozitivnímu ladění). Je třeba zdůraznit, že se nejedná o terapii v klasickém (psychologickém) slova smyslu a rozhodně nevyřeší žádné podstatné problémy, nebo dokonce poruchy a onemocnění (např. depresi apod.). Nešpor (2010) však uvádí, že kromě vlivu na prožívání má terapie smíchem i pozitivní účinky na snížení úzkosti a strachu, zvýšení odolnosti vůči stresu, na zmírnění bolestí či zvýšení kreativity.

Jednání je součást chování, jde o specificky lidský způsob vůlí řízeného chování, který se nemusí projevit instrumentálními pohyby ani nemusí být doprovázen výrazovými či řečovými projevy. Jednání tedy je, když člověk něco učiní, ale také to, když nečiní nic (např. lhostejné sledování násilí) (Nakonečný, 1998).

Základní psychické jevy

■Psychické procesy: v čase probíhající (velmi rychlé a proměnlivé) psychické jevy, tj. jednotlivé modality prožívání, z nichž vznikají psychické obsahy (např. imaginace je proces a jeho výsledkem – obsahem – je představa) (Plháková, 2003). Jejich prostřednictvím se odehrává převážná část interakce člověka s okolním prostředím. Jejich průběh ovlivňují vývojové změny, aktuální stav organismu a vnější prostředí (Hartl, Hartlová, 2015).

■Psychické obsahy: vnitřní obrazy předmětů, vztahů, pochodů a stavů vnějšího světa existují ve formě vjemů, myšlenek, pocitů, přání, vědomostí, snů atd. (Plháková, 2003).

■Psychické stavy: jsou relativně stabilní, introspektivně prokazatelné (např. člověk dokáže velmi dobře rozlišit, v jakém se zrovna nachází stavu – v dobrém, špatném, rozladěném apod.). Ovlivňují průběh psychických procesů (únava snižuje mentální i tělesné výkony, sexuální vzrušení narušuje průběh poznávacích procesů atd.). Psychické stavy jsou dočasné (únava, dobrá a špatná nálada atd.) a trvalé (každý jedinec má tendenci k úrovni aktivity, určité převládající náladě – úzkostnost) (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

Samotné psychické procesy lze rozdělit do tří následujících skupin:

■Kognitivní (poznávací): senzomotorické procesy, vnímání, učení, paměť, řeč, imaginace a myšlení. Jedná se o procesy, jejichž prostřednictvím člověk poznává okolní svět a sebe sama, slouží k rozhodování, usuzování, plánování a řešení problémů.

■Emocionální: vedou ke vzniku emocí, jejichž složkou je cit (např. radost, smutek, nenávist, překvapení).

■Motivační: duševní síly, které aktivizují a usměrňují chování (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

1.5 Kognitivní procesy

V následující části bude pozornost soustředěna na kognitivní procesy, které hrají v prostředí školy a konkrétněji v rámci výchovy a vzdělávání žáka mladšího školního věku klíčovou roli. Zájem bude tedy v této části zaměřen především na oblasti pozornosti, paměti a myšlení.

1.5.1 Pozornost

Pozornost je velmi proměnlivý mentální proces, jehož hlavním úkolem je vpouštět do vědomí omezený počet informací, a tak ho chránit před zahlcením velkým množstvím podnětů. Jedná se o velice důležitý psychický proces, neboť nastavuje kvalitu psychických funkcí. Základní vlastností pozornosti je selektivita – výběrovost. Pozornost může být zaměřena na vjemy mimo nás, ale i na vlastní tělo a signály, které z něj přicházejí, a umožňuje vybírat pouze ty podněty, jež si v daném okamžiku přejeme nebo potřebujeme uvědomit, ostatní ignorujeme (Plháková, 2003). Fyziologickým základem pozornosti je určitý stupeň aktivace organismu, který se projevuje určitou úrovní vědomí. Vývojovou podstatou je vrozená orientační reakce, objevující se již u novorozenců (např. otáčení hlavičky za neobvyklými, neznámými podněty zvukové či zrakové povahy). Pozornost je zajímavá také tím, že nemá žádný obsah, ale je funkčně propojena se všemi psychickými procesy (vnímání, učení, myšlení, emoce atd.) (Nakonečný, 1998).

Typy pozornosti

V teorii pozornosti lze vymezit dva základní typy pozornosti: bezděčnou a záměrnou.

■Bezděčná (spontánní) pozornost je vývojově starší a má vrozený základ. Jedinec jejím prostřednictvím reaguje na změnu a novost. Propojení bezděčné pozornosti s aktivací organismu má biologický význam. Prostřednictvím tohoto typu pozornosti dochází k určení důležitosti působícího podnětu a k následné přípravě konkrétní reakce na tento podnět. Její trvání je většinou krátké a nepředchází jí úmysl věnovat se konkrétnímu podnětu. Vyvolávají ji například nové podněty a podněty potenciálně nebezpečné (zatroubení, výkřik „pozor“), pohybující se a měnící se podněty (rychlý pohyb v trávě), nezvyklé podněty (muž vedoucí na ulici prasátko na vodítku), podněty kontrastující s okolím (oranžové vesty využívané v silničním provozu) a podněty s osobním či sociálním významem (když zaslechneme v cizím hovoru své jméno, spatříme oblíbeného herce atp.) (Nakonečný, 1998; Plháková, 2003).

■Záměrná (volní) pozornost je vývojově mladší, souvisí s vývojem „jáství“ (uvědomění si sebe sama) a je řízena vědomou intencí (úkolem). Záměrná pozornost se podílí na dvou mentálních aktivitách: ostražitosti a pátrání. Ostražitost spočívá v dlouhodobější snaze člověka pozorovat percepční pole a dávat pozor na to, aby se něco nestalo, nebo na to, co by se stát mohlo. Pátrání je pak snaha najít něco, co je pro daného jedince v danou chvíli důležité. Hranice mezi oběma typy pozornosti není striktní a většinou dochází k jejich prolínání, respektive ke vzájemnému spolupůsobení (Nakonečný, 1998; Plháková, 2003).

Příklad

Příkladem ostražitosti může být dozor učitele na chodbách, v jídelně nebo při plavání či školním výletě. Učitel se snaží dávat pozor na to, aby například nedošlo ke zranění žáků, nebo se snaží odhalit jiné možné problematické situace, do kterých by se svěření žáci mohli dostat.

S pátráním se může učitel setkat v případě, kdy hledá v cizím městě kupříkladu muzeum, zámek nebo třeba archeopark, případně když se snaží společně s žáky nalézt ekvivalent cizího slova ve slovníku, výklad neznámého termínu v encyklopedii apod.

Vlastnosti pozornosti

■Selektivita: schopnost zaměřit pozornost na určité podněty je spojena se schopností potlačit tendenci vnímat i jiné informace, které jsou k dispozici (Vágnerová, 2005).

■Soustředěnost: jedná se o určení omezeného počtu podnětů, které jedinec sleduje. Čím je jejich počet menší, tím je koncentrace pozornosti vyšší. Koncentrace pozornosti je obvykle krátkodobá, několikasekundová záležitost. Lze ji prodloužit přesouváním pozornosti z jedné části pozorovaného předmětu na druhou. Navíc se pozornost stále střídá s představami (Nakonečný, 1998; Plháková, 2003).

Příklad

Například dítě by se mělo soustředit na výklad učitele a nevšímat si hovoru spolužáků. Problém spočívá v tom, že výklad není pro dítě mnohdy tak zajímavý jako poslouchání hovoru kamarádů.

■Distribuce: schopnost rozdělit pozornost mezi různé mentální aktivity. Nejčastěji se mluví o maximálním počtu tří aktivit, i když dané číslo se může individuálně lišit. Distribuci pozornosti usnadňuje, když je alespoň jedna z činností zautomatizovaná a není třeba se na ni tolik soustředit. Obecně se předpokládá, že u žen je tato schopnost vyšší (některé ženy např. zároveň žehlí, dívají se na televizi a mluví s partnerem) (Plháková, 2003; Vágnerová, 2005).

■Rozsah: kapacita pozornosti určuje, kolik podnětů je člověk schopen zaznamenat během krátkého časového intervalu. Většina výzkumů potvrzuje, že hodnota kapacity pozornosti je 7 ± 2 (stejně jako tzv. Millerovo magické číslo u krátkodobé paměti, viz dále), ale někteří odborníci uvádějí spíše jen 4–5 podnětů (Plháková, 2003).

■Stálost: stabilita pozornosti je určena časovým intervalem, po který jsme schopni soustředěně sledovat jeden podnět (tzv. bodová fixace – sledování jednoho bodu). Trvanlivost pozornosti je narušována únavou, ztrátou motivace, působením rušivých vlivů atd. Výsledky klasických pokusů naznačují, že stabilita pozornosti je velmi malá, pohybuje se od 0,1 do 5 sekund. Pokud je fixace pozornosti narušena, hovoříme o tzv. fluktuaci pozornosti (roztěkanosti) (Nakonečný, 1998; Plháková, 2003; Vágnerová, 2005).

1.5.2 Paměť

Paměť znamená schopnost přijímat, držet a znovu oživovat minulé vjemy. Umožňuje adaptaci na životní podmínky a smysluplnou kontinuitu života, ale má i historickou dimenzi, neboť individuální paměť je obohacována o paměť celého lidského rodu (vědecké a jiné poznatky předávané z generace na generaci). Paměť můžeme v nejširším slova smyslu charakterizovat jako schopnost zaznamenávat životní zkušenosti (Nakonečný, 1997; Plháková, 2003). Paměť má každý organismus, který je schopen se učit, jinými slovy se přizpůsobit (změnit vlastní chování na základě zkušenosti) (Říčan, 2005). Bez paměti by psychika nemohla normálně fungovat, nebylo by možné vnímat vlastní existenci, neboť vývoj sebepojetí úzce souvisí s kontinuitou vzpomínek a zážitků (viz dále). Proto lze v určitém slova smyslu použít pro paměť synonymum „život“. Paměť je základním předpokladem schopnosti učit se (Nakonečný, 1997; Plháková, 2003; Vágnerová, 2007).

Počátky výzkumu paměti sahají až do druhé poloviny 19. století, kdy Hermann Ebbinghaus určil kapacitu krátkodobé paměti a zabýval se i tzv. křivkou zapomínání. Ebbinghaus zjistil, že zapomínání je zpočátku velmi rychlé, ale postupně se zpomaluje (Plháková, 2003).

Naopak Frederic Bartlett se zajímal o fungování paměti v běžném životě a snažil se prokázat, že paměť ovlivňují sociální a kulturní faktory[15]. Později se paměť stala doménou především kognitivní psychologie a v souvislosti s rozvojem moderních zobrazovacích metod i neurologie (Plháková, 2003).

Fáze paměti

Paměť můžeme dle postupu, jakým v ní jednotlivé informace procházejí, rozdělit do tří fází:

■Vštípení (kódování) spočívá v přeměně senzorických (např. zrakových či zvukových) informací do podoby mentálních reprezentací. Tedy do podoby, která je pro lidskou psychiku srozumitelná (Plháková, 2003). Proces vštípení ovlivňuje pozornost, která se většinou zaměřuje na podstatné a smysluplné informace, jež se lépe ukládají do paměti. Méně snadno a méně kvalitně se ukládají informace, které jsou nesmyslné, vytržené z kontextu nebo nepochopené. Důležitou roli při procesu ukládání informace hraje aktuální stav člověka, jeho dřívější zkušenost, porozumění dané informaci a motivace (Vízdal, 2009). Proces kódování probíhá bezděčně i záměrně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.