Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vivian Dittmar

Zbavte se svého emočního batohu
Jak se osvobodit od nezdravých pocitů

Přeloženo z německého originálu knihy Vivian Dittmar Der emotionale Rucksack – Wie wir mit ungesunden Gefühlen aufräumen, vydaného nakladatelstvím Kailash Verlag, Mnichov, Německo, 2018.
Original title: Der emotionale Rucksack. Wie wir mit ungesunden Gefühlen aufräumen by Vivian Dittmar
© 2018 by Kailash Verlag
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.
Photo of the author:
© Axel Hebenstreit
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7199. publikaci

Překlad Mgr. Tomáš Mach Ph.D.
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Fotografie autorky Axel Hebenstreit
Počet stran 200
První české vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2768-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-2767-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2114-4 (print)

Mé matce

O AUTORCE

VIVIAN DITTMAR je uznávanou neortodoxní průkopnicí na poli emoční kompetence, autorkou řady knih a zakladatelkou nadace pro kulturní změnu s názvem „Be the Change“. Pravidelně pořádá přednášky a semináře k rozvoji sociální a emoční kompetence, jakož i online kurzy věnované pocitům a mezilidským vztahům. Vedle svého profesního a společenského angažmá je i milující matkou dvou synů. Více informací najdete na http://viviandittmar.net.

UPOZORNĚNÍ

Tuto knihu nelze brát jako náhradu za odbornou konzultaci s lékařem či psychoterapeutem. Čtenář se musí sám a na vlastní odpovědnost rozhodnout, zda a kdy se obrátí na odborníka. Autorka ani nakladatelství neručí za domnělé ani skutečné škody, které vzniknou v souvislosti s použitím informací obsažených v této knize.

Poznámka: Je mi známo, že v jistých kruzích je dnes obvyklé mluvit a psát genderově korektně. Vědomě jsem se rozhodla toto pravidlo nedodržovat, neboť jednoduchost a čtivost textu je pro mě důležitější než politická korektnost a genderově správné tvary podle mého názoru bohužel často snižují srozumitelnost textu. Přesto bych chtěla na tomto místě zdůraznit, že mé výpovědi jsou míněny genderově neutrálně, není-li v textu explicitně zmíněno pouze jedno pohlaví. To samé platí pro mé popisy vztahu mezi mužem a ženou, čímž rozhodně nechci jakkoli diskriminovat páry stejného pohlaví.

ÚVOD

V našem životě nastávají chvíle, kdy přestáváme rozumět sami sobě. Mohou to být zcela obyčejné každodenní situace, které vyvolají krizi ve vztahu (například notoricky známá pasta na zuby, kterou jeden z partnerů nezavřel). Nebo ne zcela běžné situace, kdy nás například naprosto cizí člověk začne bezdůvodně urážet a my užasle zjišťujeme, že nás úplně vykolejil. Živě si vzpomínám na jeden takový moment před mnoha lety, který mě pak dlouho trápil.

Stalo se to jednoho typického podzimního dne v Mnichově, kdy jsem se rozhodla, že se svým tříletým synem půjdeme do bazénu. Muselo to být ve všední den, pravděpodobně dopoledne, neboť bazén byl prakticky prázdný až na skupinku seniorek, které měly hodinu aquagymnastiky a právě v dětské části bazénu. Skupince energicky předcvičovala mladá žena, která se snažila rozpohybovat hlouček postarších žen.

Bazén nebyl úplně plný, a tak mě napadlo, že nikomu nebude vadit, když vklouzneme do vody v jeho zadní části. Můj syn je vášnivý milovník vody, kterému již tehdy bylo dětské brouzdaliště malé. Na hloubce byla voda mnohem studenější a několik ctižádostivých plavců zde stoicky brázdilo své dráhy. Můj tříletý syn zde neměl co ztratit.

V bazénu jsme nebyli ani půl minuty, když za námi přiletěla paní cvičitelka jako fúrie. Už si nevzpomenu, co přesně říkala, neboť v tu chvíli se mi stalo něco naprosto nečekaného. Jako by nastalo zemětřesení a řítil se na mě strop. Kdybych stála na pevné zemi, přísahala bych, že přesně mezi mýma nohama se v zemi objevila trhlina, aby mě pohltila. Vnímání se mi zamlžilo a cítila jsem, jak jsem emocionálně naprosto rozhozená. Nedokážu říci, co přesně jsem cítila, tak divoce ve mně vířily nejrůznější emoce.

Udělala jsem to jediné, co mě v tu chvíli napadlo: Něco jsem zamumlala, popadla dítě a utekla na toaletu, kde jsem se nezadržitelně rozvzlykala. A myslím opravdu nezadržitelně, jak jsem již dlouho neplakala.

Co se stalo? Neměla jsem nejmenší tušení. Situace by se dala možná nějak vysvětlit, kdybych například trpěla depresemi nebo procházela životní krizí. Nic z toho ale nebyl můj případ. Bylo úplně normální dopoledne, a i když jsem o něco citlivější a emocionálnější než většina ostatních lidí, tato reakce byla i na mě příliš extrémní.

Vzbudila ve mně spoustu otázek: Odkud se všechny ty pocity najednou vynořily? Jak mě mohla naprosto cizí žena, kterou jsem v životě neviděla a patrně již ani nikdy neuvidím, tak vykolejit? Co jí dalo takovou moc nad mými pocity? Proč selhaly všechny moje obvyklé sebeovládací mechanismy? Proč jsem jí nedokázala oponovat, postavit se na ochranu před své dítě nebo alespoň celou situaci přijmout bez emočního kolapsu? Nenašla jsem žádnou odpověď.

Od tohoto příběhu mě dnes dělí již více než patnáct let. Dnes už vím, co se tenkrát stalo: Něco na této situaci mi připomnělo jednu dávnou zkušenost, kterou jsem dosud nezpracovala. Jinými slovy, aktivoval se emoční balíček v mém emočním batohu. Avšak mnohem důležitější než toto nijak převratné poznání je skutečnost, že jsem se mezitím naučila svůj emoční batoh nejenom zvládat, nýbrž jej i využívat ve svém životě jako zdroj cenných zkušeností. Byla to ale dlouhá cesta, na níž jsem se nejednou dostala do slepé uličky nebo se upnula k domnělým řešením, která se ukázala jako nefunkční.

V posledních letech jsem se při své práci s lidmi začala o tyto poznatky dělit s ostatními – v kurzech rozvoje osobnosti, na školeních řídicích pracovníků, abych uvedla aspoň několik příkladů pro představu. Přitom jsem zjistila, že ať je člověk tvrdým manažerem, precizním inženýrem, zasněným umělcem, nebo milující matkou, všichni si neseme svůj emoční batoh a všichni opakovaně zažíváme situace, ve kterých naše ovládání emocí selhává.

Možná jste lepší v sebeovládání a nenecháte se strhnout emocemi nebo na sobě nedáte znát, když vás něco vnitřně vykolejí. Možná se vám to daří před sebou po většinu času skrývat. Možná jsou vaše symptomy úplně jiné než moje, když se ke slovu přihlásí váš emoční batoh. Ne každý se hned rozpláče. Někteří lidé dostanou například záchvat vzteku a zpětně pak nechápou, co to do nich vjelo. Další zase najednou přestanou cokoli cítit a vše vnímají tlumeně, jakoby přes vrstvu izolační vaty. V jiných se začnou divoce vířit různé emoce doprovázené překotnou a nezastavitelnou záplavou myšlenek.

Bez ohledu na to, jak prožíváme a přežíváme své emoční výjimečné stavy, jedno máme všichni společné: v těchto situacích naše ovládání emocí selhává a my nejsme schopni na danou situaci adekvátně reagovat. Sami sebe v takových momentech nepoznáváme a zpětně pak často jen s údivem potřeseme hlavou a ptáme se sami sebe, co to do nás pro boha živého vjelo. Pokud tedy všechno dobře dopadne. V opačném případě, což se stává bohužel častěji, svádíme vinu za naše reakce na toho, kdo je vyvolal. Jasně že cvičitelka byla vážně hloupá husa, která neměla právo vyhánět dítě z bazénu. Ale ani tento fakt nic nemění na tom, že moje emocionální reakce byla naprosto nepřiměřená. A cvičitelka s tím nemá co dělat. Na vině je můj emoční batoh.

Uvedený příklad je na jedné straně extrémní, na straně druhé však i neškodný. A to proto, že jsem tuto ženu již nikdy znovu neviděla ani s ní neměla nic dalšího do činění. Zkrátka, nestalo se nic, než že se pokazilo jedno hezké dopoledne na bazénu. Avšak dopady našich výjimečných emocionálních chvilek nejsou vždy tak neškodné. Častěji je zažíváme s lidmi, kteří jsou nám blízcí – s našimi partnery, dětmi, rodiči či s naším nadřízeným. V těchto situacích může mít náš emoční batoh a naše neschopnost s ním adekvátně zacházet fatální následky. Například naše blízké využíváme jako popelnice na emoce, říkáme věci, které by nás mohly stát místo, nebo ukončujeme milostné vztahy, v nichž bychom ve skutečnosti chtěli pokračovat. Správné zacházení se svými emocemi čili emočním batohem proto není žádný luxus, nýbrž nutnost. Je to zásadní věc, chceme-li mít zdravé osobní vztahy, dělat dobrá rozhodnutí a nepřenášet naši emocionální zátěž na další generaci.

Dopady našeho emočního batohu se projevují ve všech důležitých sférách našeho života. Odpovídá za mnoho rozchodů a rozvodů. Postupně kontaminuje vztah, až se pro nás přítomnost druhé osoby stává nesnesitelnou. Neschopnost pracovníků a jejich nadřízených správně zacházet se svými emočními batohy stojí firmy nemalé sumy. Výsledkem je narušená a zdeformovaná komunikace, což znemožňuje konstruktivní spolupráci. Většina rodičů často s hrůzou zjistí, že se chovají úplně stejně jako jejich matka nebo otec, navzdory všem předsevzetím, že se tak nebudou nikdy chovat. Je to náš emoční batoh, co ničí všechny naše dobré úmysly a dělá z nás karikatury vlastních rodičů.

A v neposlední řadě nám emoční batoh opakovaně ničí vzácné životní okamžiky, jako se stalo mně onoho dopoledne na bazénu. Tak tomu ale nemusí být. Dnes již vím, že tyto situace jsou jen zdánlivě iracionální a zbytečné. Ve skutečnosti probíhají podle vlastní logiky, které jen nerozumíme. Když ji však pochopíme, můžeme ji využít ve svůj prospěch. Tyto situace nejsou žádné ojedinělé rušivé momenty, nýbrž představují vzácnou příležitost udělat si ve svém emočním batohu pořádek a zpracovat zážitky čekající na zpracování, což je nezbytné pro náš další osobní vývoj.

Není to vždy jednoduché, ale vyplatí se to. Přitom ani nejde o to, dostat se někam, kde náš emoční batoh můžeme celý vybalit a začít si konečně užívat života. Pro mě se cílem stala samotná cesta, na níž jsem již získala spoustu cenných poznatků o sobě, a dnes nelituji jediného kroku, který jsem po ní musela ujít.

Už ale dost, předbíhám. Začněme od začátku. Tím, že podrobněji prozkoumáme, co všechno se v našem emočním batohu skrývá.

ČÁST I
EMOČNÍ
ZAVAZADLO

Každého na jeho cestě životem čekají situace, se kterými není snadné se vypořádat, a je to tak správně. Pro svůj vývoj totiž potřebujeme výzvy. Občas se musíme dostat na hranici toho, co je pro nás ještě únosné. A někdy i za tuto hranici. Jsou to často úseky našeho života, kterých bychom se z pochopitelných důvodů i ochotně vzdali, ale tím bychom si nijak nepomohli. Naše kontrola toho, co prožíváme, je omezená. Pro naše dětství to platí mnohem více než pro pozdější etapy života. Ale i v dospělosti musíme čelit obvyklým i neobvyklým výzvám. Mnohé z nich se zdají být seslané přímo od Boha nebo působí jako hříčka náhody anarchistického a bezduchého univerza, záleží na tom, jaké interpretaci dává člověk přednost. Některé se zdají být výsledkem naší neschopnosti a hlouposti, když například stále dokola činíme špatná rozhodnutí a tím se přivádíme do problémů, jež nás dostávají daleko mimo naši zónu komfortu.

Bez ohledu na to, zda se jedná o situace způsobené naší hloupostí nebo o rány osudu, které na nás dopadají zdánlivě bez našeho přičinění, vyžadují si tyto naše zážitky svoji daň. Jakým způsobem tuto daň zaplatíme, později určuje, jaký vliv bude mít daný zážitek na náš další život. Vše se točí okolo jednoduché otázky: Pomáhají nám takové zážitky růst, nebo nás ničí? Jinými slovy, stáváme se díky nim moudrými, nebo nemocnými?

Odpověď na tyto otázky není vůbec jednoduchá. Rádoby moudré floskule typu „co tě nezabije, to tě posílí“ se snadno vysloví, ale ve skutečném životě nám příliš nepomohou. Často chceme situaci, která nám zasáhne do života, využít k našemu růstu, ale prostě nevíme jak. Řada obvyklých strategií v těchto momentech selhává. A s každým zážitkem, který nás spíše zlomí, než nám pomůže růst, se náš emoční batoh stává o něco těžším.

V první části této knihy proto nejprve podrobně prozkoumáme obsah tohoto emočního zavazadla. Co to vůbec je? Odkud se vzalo? Jak zasahuje do našeho života? A hlavně: Co po nás chce? Jestliže opravdu není primárně určeno k tomu, aby nám ztěžovalo život, jak jsem tvrdila výše, tak k čemu je dobré? Ve druhé části knihy se zaměříme na otázku, jak bychom s tímto zavazadlem měli správně zacházet. V závěrečné třetí části si pak ukážeme, jak by mělo toto správné zacházení vypadat v našem každodenním životě.

1
NA ZÁDECH MÁME BATOH

Batoh je mimořádně praktický vynález. Můžeme do něj uložit všechny důležité věci, bez kterých se při cestování neobejdeme, a ještě se tam vejde nějaký ten suvenýr z cest. Samozřejmě že do batohu přijde jen to nejnutnější, neboť i když do něj všechno pěkně srovnáme, každý gram se počítá, jak vědí zkušení cestovatelé.

Nejúžasnější na batohu samozřejmě je, že si jej můžeme dát na záda, čímž nám zmizí z očí. A když pak nějakou chvilku putujeme, zdá se, jako by se batoh stal součástí našeho těla – tak moc jsme si zvykli na jeho váhu. Může se tudíž stát, že zapomene na zátěž, kterou si neseme, byť se možná chvílemi budeme divit, proč je cesta tak namáhavá.

Podobně se to má s naším emočním zavazadlem. Každý z nás si s sebou všude nosí batoh s emocemi. Někteří mají obrovskou krosnu jako pro polární expedici nebo podobně ambiciózní výpravu. V takových batozích najdete i stan s kompletním kempingovým vybavením a proviant na několik dní. Jiní nosí podstatně menší zavazadlo podobné spíše módním mini kabelkám – titěrný batůžek na dlouhých popruzích, který se legračně pohupuje mezi lopatkami. V něm je místo tak akorát pro peněženku a možná ještě rtěnku a zmuchlaný kapesník.

Co je ale emoční batoh vlastně zač? Kde se vzal? Jak vznikl? Co po nás chce? Pro správné pochopení si musíme nejprve ujasnit rozdíl mezi pocity a emocemi, dvěma fenomény, které se často házejí do jednoho pytle. My v této knize ale budeme tyto dva pojmy důsledně rozlišovat, neboť každý z nich má jiný původ a s každým z nich je potřeba zacházet odlišně.

Co je to pocit?

Začněme termínem „pocit“. Mezi psychoterapeuty ani vědci neexistuje jednoznačná definice tohoto termínu. Ve své knize Gefühle & Emotionen – Eine Gebrauchsanweisung (Pocity a emoce – návod k použití) jsem si proto dovolila zavést vlastní definici. Pocitem označuji počitek, který vzniká interpretací z určitého momentu a v daný moment plní jistou funkci. Příklad: Přijdu domů a nádobí není umyté. Situaci si interpretuji jako „špatnou“ a naštvu se.

Tento vztek mi dodá nezbytnou energii, abych s tím něco udělala: buď ho umyla sama, nebo o to požádala svého spolubydlícího. U čistého pocitu oproštěného od starých emočních zátěží je velikost a intenzita vygenerovaného vzteku přímo úměrná situaci, která ho vyvolala. Jakmile pocit odezní, je situace uzavřena. V mém psychickém systému nezůstane žádný zbytkový pocit, neboť veškerá energie je spotřebována v rámci příslušného jednání. Ve svém modelu pocitového kompasu vycházím z pěti základních pocitů, které pokrývají všechny situace v našem životě. Jsou to vztek, smutek, strach, stud a radost. Proč právě těchto pět a proč jsou podle mě stejně důležité, vysvětlím podrobněji ve třetí části této knihy. Na tomto místě bych chtěla zmínit již jen tolik, že pocity jsou podle mě velice praktická věc. Jejich špatná pověst pramení převážně z toho, že jsou zaměňovány s počitky, kterým říkám emoce. A ty na rozdíl od pocitů mohou být opravdu velmi nepraktické.

Emoce není pocit

Ani definice termínu „emoce“ není jednotná. Často se jednoduše používá jako synonymum pro pocit. Důvodem je zřejmě skutečnost, že jsme v našem kulturním prostředí dosud nevyvinuli dostatečně diferencovaný jazyk pro popisování našich emocionálních stavů. Emočně kompetentní kultura potřebuje diferencovaný jazyk, aby mohla precizně popisovat různé pocity a emoce. Termín „emoce“ zde používám stejně jako ostatní autoři a označuji jím pocity, které jsme v minulosti odmítli a nepustili jsme je do našeho vědomí. Mluvím o nich jako o „starých emočních zátěžích“.

Chybějící rozlišení mezi pocitem a emocí má dalekosáhlé důsledky pro způsob, jak s nimi zacházíme. Pocit a emoce se totiž neliší pouze svým původem, nýbrž i svou funkcí a účinkem. Zatímco pocity vznikají v určitý moment na základě mé interpretace dané situace, emoce přicházejí z minulosti. Vznikly v situacích, ve kterých jsme je v danou chvíli nechtěli nebo nemohli cítit.

Mohlo k tomu dojít proto, že daná situace byla pro nás v tu chvíli příliš zničující a naše emoční kapacita nebyla dostačující pro její zpracování. Tenkrát jsme zkrátka byli příliš malí, abychom v dané situaci i cítili a tím ji zpracovali. Nebo jsme nechtěli nic cítit. Tuto reakci v nás vyvolala daná situace a naše interpretace, protože nám to nedělalo dobře, protože jsme se museli věnovat jiným „důležitějším“ věcem, protože to nezapadalo do naší představy o nás samotných nebo protože jsme nebyli v dostatečném kontaktu se sebou samými, abychom zjistili, co se v nás právě odehrává.

Bez ohledu na to, zda jsme v dané situaci nemohli nebo nechtěli něco cítit, v nás tyto zkušenosti zůstávají neuzavřené a společně s potlačenými pocity s námi všude cestují v našem emočním batohu. V něm čekají na příležitost, kdy budou moci být opět cítěny, čímž se daná zkušenost dokončí a uzavře.

Na velikosti záleží

Kdo s sebou všude nosí velký batoh, ten se pořádně zapotí. Neboť i když se pohodlně nosí, stále tu jsou jeho rozměry a hmotnost, jež nás zpomalují v pohybu. Doslova nám ztěžují život, což se ukazuje zejména tím, že nejsme schopni si užívat života jako ostatní lidé. Váha našeho batohu nás táhne neustále dolů. A aby toho nebylo málo, má náklad v našem emočním batohu ještě jednu nepříjemnou vlastnost: vypadne vždy v ten nejméně vhodný okamžik, vyřadí naše emoční sebeovládání a udělá pěknou paseku v našich osobních vztazích.

Jestliže je naproti tomu emoční batoh příliš malý, může se stát, že z něj v našem životě skoro nic nedostaneme. Zkrátka jej sice máme, ale jen velice zřídka – pokud vůbec někdy – se stane něco, co nás upozorní na jeho existenci. Občas možná máme tu čest s batohy druhých lidí, když do nás se svým batohem nešetrně narazí, avšak do našeho vlastního života tato událost nijak nezasáhne.

Záměrně jsem zde nastínila dva extrémy: příliš velký batoh určený pro polární expedici a směšně malý batůžek. Velikost batohu většiny lidí se pohybuje mezi těmito dvěma extrémy, od batohů na jednodenní výlet po menší krosny pro vícedenní putování. Všichni ale známe lidi, jejichž batoh odpovídá jednomu z výše uvedených extrémů. Na jedné straně jsou lidé, kteří si to v životě z nepochopitelných důvodů komplikují a se kterými instinktivně jednáme v rukavičkách, aby nás nákladem na svých zádech omylem nesmetli. A na druhé straně stojí lidé, kteří kráčejí svým životem neuvěřitelně bezstarostně, až trošku povrchně a často skutečně nechápou, s jak velkými dramaty se neustále potýkají jejich blízcí a přátelé a proč berou život tak vážně.

Univerzální fenomén?

Již jsem zmínila, že v minulých letech jsem měla možnost o tomto fenoménu mluvit s několika stovkami lidí, přičemž jsem učinila pár fascinujících objevů. Prvním poznatkem bylo, že zjevně každý člověk má nějaký emoční batoh. Dříve jsem se domnívala, že tento batoh mají jen někteří, a sice ti, kdo by se přihlásili do kurzu věnovaného osobnostnímu růstu zaměřeného na pocity. Tito lidé byli jako já: měli velké batohy, které jim ztěžovaly život, a vydali se proto hledat něco, co by jim pomohlo.

Později jsem začala toto téma probírat i v rámci podnikových kurzů s řídicími pracovníky a zaměstnanci z nejrůznějších oblastí a hierarchických úrovní. A vida! Ukázalo se, že všichni s sebou nosili nějaký emoční batoh! A nejenom to – a tady přichází druhý důležitý poznatek: všichni měli jistou představu o tom, jak velký je jejich batoh či batoh jejich kolegů. Přesně věděli, s kým musejí jednat v rukavičkách a s kým na rovinu a bez obalu. Kromě toho dokázali poznat – a to je poznatek číslo tři –, kdy mají co do činění s aktivovaným emočním balíčkem. Měli vyvinutý pověstný šestý smysl, který je upozornil, když při jednání povážlivě zhoustla atmosféra nebo když vstoupili do místnosti, kde to kypělo emocemi.

Tyto poznatky byly pro mě velice důležité, neboť účastníci mých kurzů v nich nebyli proto, že se primárně zajímali o rozvoj své emoční kompetence, nýbrž je přihlásilo personální oddělení ze zcela jiných důvodů. Ve svém životě se tématem emocí zpravidla nezaobírali a zřejmě by to ani nikdy nedělali. Nepřišli za mnou, protože měli určitý problém v této oblasti, nýbrž byli na můj kurz posláni v rámci podnikového školení. Setkala jsem se s inženýry, techniky, marketingovými stratégy, prodejci, vedoucími směny, pracovníky v oblasti IT, s účetními, muži i ženami, čerstvými absolventy, lidmi na vrcholu kariéry i lidmi na konci kariéry.

Na základě těchto zkušeností si dovolím tvrdit, že i vy s sebou všude nosíte emoční batoh, a máte ho na sobě i právě teď, v tuto chvíli, ať si to uvědomujete, či nikoli. Jak je velký, to nedovedu říci. Ale pravděpodobně sami dovedete odhadnout, jak je těžký, a instinktivně tušíte, co je jeho obsahem.

Objem emočního batohu

Čím je vlastně dána velikost našeho emočního batohu? Je to vrozená dispozice? Souvisí to s naším dětstvím? Jaké další faktory zde hrají důležitou roli? Velice se mi osvědčil následující vzorec pro výpočet objemu batohu, který jsem v kurzech původně uváděla jako vtip pro pobavení.

Objem našeho batohu závisí na třech faktorech. Prvním je intenzita zkušeností, které jsme ve svém životě získali. Pocházíme z rodiny, ve které bylo všechno v pořádku, nebo kde hádky střídaly tichou domácnost? Žili jsme dosud v bezpečí a blahobytu čili v podmínkách považovaných v naší společnosti za normální, nebo jsme zažili útěky, strádání, existenční úzkosti? Zde přitom nejde pouze o zkušenosti z dětství, ačkoli u nich je samozřejmě nesporné, že jsou určující pro celý náš život. I pozdější intenzivní události v nás zanechávají stopy – například těžký rozvod, ztráta zaměstnání, vážná nemoc, smrt blízkého člověka. Zkrátka jedním z faktorů určujících velikost našeho batohu je, jak moc velkou výzvou pro nás byly naše dosavadní životní zkušenosti.

Druhý faktor lze označit termínem „senzibilita“. Jak moc jsme citliví? Jak intenzivně prožíváme události? Jak silně nás ovlivňují prožité události? Jedním z mých klíčových zážitků bylo, když mi jeden přítel, který při mně stál v mé první životní krizi během dospívání, řekl: „Víš ty co? Něco jsem si u tebe uvědomil. Ty vůbec nejsi nenormální. Ty jsi prostě jen strašně moc citlivá.“ Jak pravdivá byla jeho slova! Patřím k lidem, kteří byli od dětství traumatizováni, byť celkem vzato téměř všechno bylo v pořádku. Jistě, když člověk chce, tak na všem najde nějaký ten chlup, ale střízlivě nahlíženo nebylo mé dětství tak špatné. Já jsem ale bohužel doopravdy velice citlivá, v důsledku čehož byly mé zkušenosti středně silné intenzity podle vzorečku pro výpočet objemu batohu násobeny vysokým koeficientem mé senzibility.

Vedle faktorů intenzity zkušeností a senzibility osoby, jež se vzájemně násobí a zvětšují objem našeho batohu, existuje ještě třetí faktor, který objem zmenšuje. Ve vzorečku figuruje jako podpora. Na jedné straně se týká otázky, kolik podpory měl člověk při zpracovávání svých zkušeností. Podpora je důležitá hlavně při zpracovávání opravdu velkých emočních balíčků, které vznikají v momentech, kdy je naše emoční kapacita nedostatečná pro zvládnutí a zpracování dané zkušenosti. V těchto momentech potřebujeme podporu druhých. Proč tomu tak je a jaký druh podpory nám skutečně pomáhá, si podrobněji popíšeme později. Ne, rozhodně nejde o to, že by měl člověk začít navštěvovat psychoterapeuta, byť samozřejmě v životě nastávají situace, kdy je to namístě.

Vedle této podpory druhých lidí, která je nezbytně nutná pro zpracování velkých emočních balíčků, je u tohoto faktoru důležité i to, jak moc si my sami pomáháme při zpracování těžkých zkušeností. Možná si teď řeknete: Přece nejsem blázen, tak proč bych si neměl pomáhat? Když se ale na chvilku zamyslíme, zjistíme, že mnoho lidí si při zpracovávání těžkých nebo nepříjemných zkušeností skutečně často nepomáhá a nechávají sami sebe pravidelně na holičkách. Vnitřní monolog, který se děje většinou nevědomě, u nich probíhá podle důvěrně známého scénáře. Věty jako „Teď se tvař jakoby nic“, „Ty ses s tím ještě nevyrovnal?“ nebo „Už se dej konečně dohromady!“ si mnoho lidí zvnitřnilo během svého dětství. Mluvit k sobě tímto způsobem v obtížných chvílích svého života nebo v momentech, kdy jsou otevřené naše staré emocionální rány, nepředstavuje zrovna podporující a laskavý přístup k sobě samému.

Čí je ten batoh?

Ještě živě si vzpomínám, jak jsem před mnoha lety seděla s jednou dobrou přítelkyní v kavárně na mnichovském letišti, když bylo kousek od nás nalezeno zavazadlo, ke kterému se nikdo nehlásil. Batoh ležel před automatem na jízdenky MHD a vypadal zcela nevinně. Pravděpodobně jej tam zapomněl nějaký unavený cestující, když si kupoval jízdenku, a samou radostí, že mu z automatu konečně vypadla, ho tam nechal.

Netrvalo dlouho a na bezprizorní zavazadlo někdo upozornil policii, která jej musela řešit. Celé se to odehrálo několik let před 11. zářím čili před érou války proti terorismu. Tenkrát proto bylo velice nepravděpodobné, že by v batohu mohla být bomba. Přesto následovalo poměrně nákladné představení. Začalo to několika hlášeními, aby si majitel batohu své zavazadlo neprodleně vyzvedl, přičemž jejich naléhavost se neustále stupňovala. Majitel batohu se však nedostavil. Pravděpodobně již seděl v tramvaji do centra a o ničem nevěděl. Následovalo uzavření místa hrstkou policistů, kteří svoji práci přirozeně brali velice vážně. Nervózní cestující se nesměli přiblížit k automatům na jízdenky. Čekalo se na příjezd specialistů – vycvičených psů, policejních pyrotechniků nebo obou, už si přesně nevzpomínám.

Na co si ale pamatuji velice dobře, byla reakce mé přítelkyně, která se dobře bavila. Patří k těm šťastlivcům, kteří na každé situaci najdou něco veselého. V jejích očích se zde odehrávalo divadelní představení, které bylo zinscenované pouze pro nás dvě. Připadalo jí nesmírně komické, že nějaký roztržitý cestující dokázal zcela nevědomky vyvolat takové pozdvižení. Nejvíce ji bavila představa, že by přišla k policistům a nechala si batoh vydat jako jeho majitelka. Velice ji lákalo zahrát si roli roztržité cestující a sledovat reakce ve tvářích lidí, kteří před našima očima začali stále hlouběji propadat dramatičnosti celé situace.

Už si nepamatuji, jak to celé skončilo. Asi jsem prostě musela odejít na svůj let. Tato příhoda mi však utkvěla živě v paměti, a to zejména kvůli neobvyklé reakci mé přítelkyně. Většině lidí včetně mě by pravděpodobně bylo velice trapné, kdyby způsobili takové pozdvižení. Mé přítelkyni by zřejmě bylo také trapně, ale přesně tuto trapnost shledávala nadmíru komickou. Oproti mně se umí svými nedostatky dobře bavit, jako se ostatní lidé nechávají bavit od svých oblíbených komiků. Proto byla v pokušení zvednout ruku a říci: „Ten batoh je můj.“ Toto je věta, kterou by ze svých úst vypustil s lehkostí jen málokdo – zejména pokud by se jednalo o jeho emoční batoh.

Kdo odpovídá za náš batoh?

Moje přítelkyně bez okolků převzala odpovědnost za batoh, který nebyl její. A sice nikoli proto, že by si batoh chtěla přivlastnit, nýbrž proto, že jí připadlo zábavné hrát roztržitou a lákal ji moment uvolnění napětí. K podobnému uvolnění napětí dochází u lidí, když se přihlásí k odpovědnosti za svůj emoční batoh. Je to první klíčový krok ke změně vztahu k našemu emočnímu zavazadlu. A právě tento krok nám nebývá příliš po chuti, neboť je to pro nás často hořká medicína.

Cítíme se jako oběti zdrcujících zkušeností a vůbec si neuvědomujeme, že bychom ten nepořádek měli uklidit. Ne každý měl takové štěstí a prožil normální dětství. Mnoho lidí ve svém dětství trpělo, jakož i ve vztazích, které se na první pohled zdály být zcela v pořádku, a to různými nedostatky – nedostatkem podpory, nedostatkem přítomnosti, nedostatkem akceptace své odlišnosti, nedostatkem času jen pro sebe. I dnes mnoho dětí vyrůstá v podmínkách, které ani na první pohled nejsou vůbec optimální. Jinými slovy, je zcela pochopitelné, že nechceme převzít odpovědnost za toto emocionální zavazadlo, které často vzniklo v dětství. O to by se měl přece postarat někdo jiný! My už jsme si vytrpěli dost!

Ať je tento postoj sebepochopitelnější, nijak nám nepomůže. Osoby, které byly příčinou našeho utrpení, mnohdy již nežijí – nebo ani za mák nerozumějí, co je náš problém. A i když projeví soucit s naší emoční zátěží, když se dozvědí, jak velkou zátěž nám svým chováním vložily do našeho batohu, stejně nám to příliš nepomůže. Batoh máme pořád na zádech. Jeho váha nás neustále táhne k zemi.

Převzít odpovědnost za svůj batoh neznamená, že přebíráme i vinu za to, co se stalo. Zde vůbec nejde o vinu. V našem emočním batohu jsou zkušenosti, které jsme učinili během našeho života, ale nezpracovali jsme je. Proč máme právě takové zkušenosti a kdo je tím vinen, nehraje u otázky odpovědnosti za emoční batoh překvapivě žádnou roli.

Takové zkušenosti mohou souviset s lidmi, kteří to s námi v podstatě mysleli dobře – například můj dědeček, který pravidelně bil svoje děti, protože si myslel, že výprask je nezbytnou součástí dobré výchovy. Nebo mohou být spojeny s lidmi, kteří měli skutečně zlé úmysly a chtěli nám ublížit. Nebo může jít o zkušenosti, jež nezpůsobil nikdo, jako například v případě mé dobré přítelkyně, které umřela maminka na rakovinu, když jí bylo osm let.

Ať již jsou domnělé příčiny nebo původci našich zkušeností seberůznější, odpovědnost za zpracování zkušeností nese vždy osoba, která je prožila. Neodpovídáme tedy za zkušenost jako takovou, nýbrž pouze za to, jak v nás tato zkušenost nadále žije. Odpovídáme za stopy, které v nás zanechá. A přesně o tom se rozhoduje při zpracování.

Tento drobný rozdíl je klíčový pro změnu zacházení s naším emočním batohem. Tato kniha si klade za cíl ukázat, že náš emoční batoh není jen potenciálně nebezpečná zátěž, nýbrž i poklad, který čeká na své vybalení. A snad vás potěší, že tento poklad nepřináší užitek osobě, kterou snad považujete odpovědnou za obsah svého batohu, nýbrž vám. Abyste se však k tomuto pokladu dostali, neobejde se to bez práce, a z počátku i poměrně namáhavé. Že se však tato cesta může i vyplatit, ukazuje tato kniha – stejně jako fakt, že to může být podstatně jednodušší, než jste si zprvu mysleli.

Co se ukrývá v útrobách batohu?

Dříve než se budeme věnovat otázce, jak se náš emoční batoh projevuje v našem životě, se podrobně podíváme na jeho obsah. Během let jsem si ujasnila, že obsah batohu lze rozdělit do tří kategorií, respektive vrstev. Nyní bych je krátce popsala. Podrobnější rozdíly si pak ukážeme na dalších stránkách, kdy se budeme emočním batohem zabývat hlouběji.

První kategorií či vrstvou jsou staré emoční zátěže, o kterých již byla řeč. Ty vznikají v situacích, když jsme emocionálně přetížení nebo když nechceme nic cítit. Tři proměnné ve vzorečku pro výpočet objemu batohu určují počet a velikost balíčků, které během života můžeme do svého batohu uložit. Vrstva s těmito balíčky může být velice tenká, ale může také sahat hluboko do batohu.

Jednotlivé vrstvy emočního batohu

Druhou kategorií či vrstvou jsou traumata. Ta vznikají stejně jako staré emoční zátěže při zdrcujících zkušenostech. Zatímco emoce pramení z pocitů, které jsme odmítli vzít na vědomí, traumata jsou výsledkem nevybitého biologického naprogramování, čímž mám na mysli instinktivní programy pro přežití. Mezi ně patří například stresová reakce „boj, nebo útěk“, ustrnutí z šoku, ale i hlad, žízeň, zhnusení, sexuální touha apod. Traumata vznikají tehdy, kdy je v jisté situaci aktivován program pro přežití a pak je jeho zpracování, stejně jako u emocí, odsunuto na později. K tomu může dojít ve vyhrocených situacích, jakou je například autonehoda, nebo se to může vyvinout postupně během několika let, když se třeba dítěti konstantně nedostává podpory, a proto se neustále nachází v režimu programu pro přežití. První se obvykle označuje jako šokové trauma, druhé jako vývojové trauma.

Je proto důležité rozlišovat mezi traumatem a starou emoční zátěží, neboť obojí má nejenom odlišné příčiny vzniku, ale i způsoby léčby jsou odlišné. U starých emočních zátěží jde především o to, zajistit jim opět přístup do našeho vědomí, čímž dojde k jejich zpracování. Vše se při tom odehrává na emocionální úrovni. U traumat to je ale jiné. Naše biologické programy se nacházejí na pre-racionální úrovni, a proto musejí být zpracovány na úrovni našeho fyzického těla. K obojímu se v knize ještě vrátíme a rozdíly si více ujasníme.

Na tomto místě je však důležitý ještě jeden fakt: traumata jsou v batohu většinou zakryta vrstvou starých emočních zátěží. Lidé s traumatickými zkušenosti mívají velké batohy. V jejich každodenním životě a blízkých vztazích se objevuje zejména tato první emocionální vrstva. Zda se pod ní ukrývá i nějaké trauma, je pro laika bez hlubších znalostí prakticky nemožné zjistit. Předmětem této knihy je zpracování starých emočních zátěží, nikoli léčba traumat. Protože jsou však staré emoční zátěže s traumaty úzce propojeny, věnuji se v této knize oběma tématům.

Třetí kategorií nebo vrstvou v batohu jsou staré kolektivní zátěže. Ty se u člověka ukážou často až poté, co ze svého batohu už nějaký ten emoční balíček vybalí. Jedná se o nezpracovaná kolektivní společenská témata či témata lidstva. I tuto vrstvu lze teoreticky opět rozdělit na staré emoční zátěže a traumata, neboť obojí se objevuje i v kolektivech. Pro Němce jsou například takovou kolektivní zátěží obě světové války 20. století. Pro ženy je to třeba téma sexuálního zneužívání, které se objevuje i u mnoha žen, jež samy nikdy sexuálně zneužity nebyly. I v mnoha vztazích hrají kolektivní témata určitou roli – například nezahojené rány ve vztahu mezi pohlavími. Ke kolektivním tématům se podrobněji vrátíme na konci knihy. Zde bych zatím skončila tím, že jen upozorním na jejich existenci.

A nyní se vraťme k našemu emočnímu batohu: Co s sebou nosíme? Jak se to projevuje v našem životě? Narážíme na něj jen občas, nebo jeho váha dopadá na každý náš den, každý vztah, každou oblast našeho života? S naším emočním batohem se to má často podobně jako s oním bezprizorním zavazadlem na letišti. Stačí chvilka nepozornosti a náš batoh vyvolá celou řadu různých problémů. Mohou to být eskalující dramata. Tak jako v příhodě na letišti, kdyby ve zmíněném batohu skutečně byla bomba, která by následně explodovala jako v nějakém akčním filmu. Stejně častá – ne-li častější – jsou komorní, podprahová dramata s velice nejasnou dynamikou, u kterých nikdo nikdy přesně neví, co je vlastně způsobilo. Byla to jenom něčí nepozornost? Nebo snad úmysl? Je zde vůbec nějaký problém, nebo je všechno v pořádku a my tady jen zbytečně panikaříme?

V následující kapitole se blíže podíváme na téma emoční aktivace, abychom lépe pochopili, jak emoční batoh ovlivňuje náš život a naše vztahy – a podle čeho to poznáme. Neboť i když mnoho lidí zjevně dokáže poznat existenci emočního batohu a vnímat, když se začne vynořovat jeho obsah, má tento fenomén mnoho různých podob, které jako takové nelze vždy identifikovat na první pohled.

➢CVIČENÍ 1: První inventura emočního batohu

Udělejte si trochu času na svůj emoční batoh a zamyslete se nad následujícími otázkami. Můžete si při tom dělat poznámky, přemýšlet o nich při procházce nebo si o tom promluvit s někým, komu věříte.

1.Jak velký je můj emoční batoh? Dejte na svůj instinkt a obodujte svůj batoh na stupnici od jedné do deseti. Chcete-li, můžete pro pobavení použít následující vzoreček a objem batohu si vypočítat. Každou proměnnou ve vzorci ohodnoťte podle stupnice od jedné do deseti. Přemýšlet můžete i o emočních zavazadlech svých blízkých. Jak velký je jejich batoh ve vašich očích?

2.Jak se projevuje váš emoční batoh ve vašem životě? Na jaké vztahy a oblasti vašeho života působí?

3.Zvolte si nějaký předmět, který bude symbolizovat důležitý emoční balíček ve vašem emočním batohu.

2
CO JE EMOČNÍ AKTIVACE?

V úvodu jsem vyprávěla, co se mi jednoho hezkého dne stalo na bazénu, když po mně vyjela jedna úplně cizí žena. Tenkrát mi chyběla slova pro popsání této zkušenosti. Dnes tuto situaci charakterizuji termínem „emoční aktivace“.

Označuji tím jak moment, tak i stav, kdy něco v našem emočním batohu je vytrženo ze své zcela pokojné existence ve skrytu. Při emoční aktivaci se ocitáme ve výjimečném stavu, který však zdaleka nemusí mít vždy tak dramatický průběh, jako se stalo mně na bazénu. V naší kultuře jsou mnohem běžnější aktivace, které na první pohled vůbec nepůsobí emocionálně. Pro ně je charakteristická spíše nepřítomnost pocitů, jistá utlumenost – jako by se kolem lidí a dané situace vytvořila hustá mlha.

Na první pohled to vypadá jako do očí bijící rozpor, ale při podrobnějším prozkoumání se ukáže, že tomu tak není. V obou případech jde o emoční aktivaci: na jedné straně v podobě nadměrně dramatického emocionálního projevu, na straně druhé v podobě citového útlumu. Oba případy jsou ale projevem jedné strategie, a sice jak necítit to, co se v nás právě odehrává. Ať již je naše reakce přehnaná, nebo utlumená, v obou případech nad námi převzal kontrolu aktivovaný balíček a jeho obsah. Naše ovládání emocí je vykolejeno a svedeno jedním či druhým směrem a my ztrácíme kontrolu na sebou samými. Říkáme a děláme věci, které bychom za normálních okolností neříkali ani nedělali: používáme sprostá slova, házíme nádobím, ultimativně ukončujeme přátelství. A nejsme schopni říkat a dělat věci opačné, které by v dané situaci byly namístě: omluvit se, požádat druhého o pomoc, chovat se ohleduplně. Ve chvilkách upřímnosti k sobě samým toho často později litujeme. Nebo si své chování racionalizujeme, protože se nechceme podívat pravdě do očí a přiznat si, že jsme byli naprosto vykolejení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zbavte se svého emočního batohu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.