Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Pohádkář
O vílách

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 7193. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2019
Vytiskla Tiskárna TNM Print, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019
text © Hynek Klimek, 2019
illustrations © Zdeňka Študlarová, 2019

ISBN 978-80-271-2762-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2761-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0879-4 (print)

Jak se seznámila lesní víla s vílou vodní

Jednou se šla lesní víla Zvonimíra projít po okolí. Byla nejzvědavější, či lépe řečeno nejzvídavější, ze všech víl z lesa, ve kterém pobývala. Byla z nich zároveň také nejvzdělanější, protože často chodívala na dlouhé vycházky a přitom pozorně sledovala a zapamatovala si všechno, co kolem sebe viděla.

Již ve vílí škole, kde se malé víly vzdělávají, než je jejich královna vyšle z vílí říše na svět, patřila mezi nejlepší žačky. Proto toho znala mnohem více než její lesní družky. Ty, když měly splněné své vílí povinnosti a neměly co na práci, většinou lenošily anebo pospávaly ve vílím vzdušném zámku nad korunami stromů.

Byly v něm v naprostém bezpečí, protože nejenom žádné lidské oko, ale ani zvířata, ptáci či hmyz jej nemohou spatřit. Se vzdušnými zámky to mají velice dobře zařízené. Neviditelné jsou i pro strašidla vílám nebezpečná, třebaže ta se s ostatními bájnými bytostmi obvykle vzájemně vidí. Jenom lidé to mají tak, že strašidla se pro ně zviditelní pouze tehdy, pokud to sama chtějí. Jinak si kolem každého člověka může poskakovat třeba celý houf strašidel a on přitom vůbec netuší, že tam jsou.

Vraťme se ale k víle Zvonimíře. Nad svými družkami sice vynikala znalostmi a vědomostmi, ale nijak se kvůli tomu nad nimi nevyvyšovala. Měly ji sice tak trochu za podivínku, ale i když jí to nedávaly najevo, zároveň si jí i vážily, protože si byly vědomé, že toho ví a umí víc než ony. Když bylo třeba, mohly se na ni obrátit o radu a ona nikdy žádnou ze svých družek nezklamala.

Tentokrát byla Zvonimíra rozhodnutá vydat se do krajiny pod lesem. Jenomže na kraji lesa poblíž lávky přes potůček spatřila malou najádu, vodní vílu. Byla mnohem menší než ona, odhadem o polovinu. Lesní víly se ale nelekla, a když se na ni usmála, usmála se také, i když zprvu trochu rozpačitě.

„Kde ses tady vzala?“ zajímalo Zvonimíru.

„Jak vzala? Já tady bývám často, kousek odtud bydlím,“ odvětila téměř dětským hláskem vodní víla.

„Tak promiň. Já jsem tudy šla již několikrát, ale nikdy jsem tě tady nezahlédla,“ objasnila lesní víla.

„To je nejenom možné, ale docela pravděpodobné. Je náhoda, že jsme se potkaly. Nezdržuji se jenom tady, ale pravidelně obcházím celou dlouhou část potoka, kterou mám od naší královny svěřenou,“ vysvětlila najáda, kterou už opustila počáteční nejistota.

„A to jsi tady u potoka, tedy u té jeho části, sama?“ pokračovala ve vyptávání Zvonimíra.

„Jistěže. Jsem vodní víla potočnice a u nás je to obvyklé, stejně jako u ostatních vodních víl či najád, jak se nám také říká. Stejné to mají i studánkové víly. To jsi nevěděla?“ odvětila s další otázkou malá vodní víla.

„Vlastně věděla. Učily jsme se to ve škole, ale teď jsem si to zrovna honem nevybavila. Dosud jsem se ještě nikdy s žádnou z vás nesetkala. Ty jsi první,“ řekla Zvonimíra.

„To já jsem již několik z vás potkala, ale pěkně se ke mně nechovaly. Dvě se mi vysmívaly, že prý nejsem žádná pořádná víla, ale zakrslý vílí mrňous, a jedna další si mě dokonce spletla s rusalkou. Asi vůbec nevěděla, že ty přece u potoků nežijí a ani nejsou víly, ale vodní žínky. A jednou, když byly tři pohromadě, na mě dokonce dorážely a honily mě, než jsem se jim schovala pod větvemi vrby, splývajícími k hladině potoka,“ postěžovala si malá najáda.

„Tak to mě opravdu mrzí, že se některé z mých družek k tobě chovaly takhle nepěkně. Jestli zjistím, které z nich to byly, tak si to s nimi vyříkám a pořádně to ode mne schytají,“ slíbila jí Zvonimíra.

„Ty jsi první lesní víla, která se ke mně chová hezky. Jestli chceš, můžeme se vídat častěji. Ráda si s tebou popovídám,“ nabídla vodní víla.

„Moc kamarádek nemám. Opravdovou vlastně jen jednu stromovou vílu. Bavím se sice i s několika dalšími, ale ty jsou příliš neposedné a hašteřivé,“ doplnila.

„Ráda se s tebou znovu setkám. Určitě se jedna od druhé můžeme dozvědět, co neznáme,“ souhlasila lesní víla.

„To mě těší. Víš, přiznám se ti ale, že kdybych tě bývala zahlédla jako první, tak bychom se bývaly nesetkaly, protože bych se ti po předchozích zkušenostech s lesními vílami schovala. Byla by to škoda, ale to zjišťuji až teď,“ usmála se malá víla.

„Jmenuji se Vodomilka a byla bych ráda, kdybychom se staly kamarádkami,“ dodala.

„Já jsem Zvonimíra a myslím, že z nás budou dobré kamarádky,“ odvětila lesní víla.

Potřásly si pravicemi a domluvily se, kde a kdy se zase setkají.

Jak to lesní a vodní víly mají zavedené

Po návratu mezi své lesní družky Zvonimíra váhala, jestli jim má říci o svém setkání s vodní vílou. Nakonec se ale rozhodla, že si to zatím nechá pro sebe a poví jim to, až k tomu bude vhodná příležitost. Zbavila se tím sice možnosti rovnou na ně uhodit, které z nich malou najádu urážely a honily, ale bylo téměř jisté, že by se stejně nepřiznaly, i to má tedy svůj čas.

Když se večer začínalo šeřit, vyběhly všechny lesní víly na palouk zatančit na rozloučenou slunci a na uvítanou měsíci, což patří k jejich vílím povinnostem. Skončily, až když už měsíc zaléval palouk stříbrným svitem a na potemnělé obloze svítily tisíce hvězd. Obdobný úkol čekal na víly ráno, kdy pro změnu tančily na rozloučenou měsíci a na uvítanou slunci. Nyní se ale na noc uchýlily do bezpečí svého vzdušného zámku.

Jenomže následný den ráno, sotva víly dotančily, se obloha začala zatahovat mraky, které zaclonily slunce, a záhy se rozpršelo. Víly déšť nemají rády. Ne však kvůli tomu, že zásadně chodí bosé, aby neztratily svou lehkonohost, a boty by je tížily. V mokru, a dokonce ani na sněhu, je totiž nezebe, protože na zem ani do trávy či sněhu nedošlapují, ale lehce se kousíček nad nimi vznášejí.

Jenomže když prší, zmáčeným vílám splihnou jejich dlouhé vlasy i jemné závoje a byť jen trochu, ale přece jen, jim tak dočasně ubude na kráse. Sice se jim naplno vrátí, až zase oschnou, ale velice nerady jsou neupravené. S deštníkem anebo v pláštěnce by si připadaly trapně směšné, a tak s nimi nikdo nikdy žádnou vílu neviděl a ani vidět nemohl. Bytostně nesnášejí vlastní nedokonalost.

Vodní víly, až na ty z bažin a mokřadů, to mají s dbalostí na svou krásu podobné, jen mokré vlasy jim nevadí. Neodmyslitelně patří k jejich vzhledu a vodním vílám sluší.

Zbytek dne tak stejně jako ostatní její družky strávila Zvonimíra v jejich vzdušném zámku. Pršet nepřestalo až do noci, a tak vílám tentokrát odpadl i jejich večerní tanec slunci s měsícem, když byly schovány za mraky a na zemi měly zakrytý výhled. Tančily jim až následné ráno, když už se vyčasilo.

S Vodomilkou se Zvonimíra znovu sešla po dvou dnech na stejném místě u potoka, kde se prvně setkaly, jak měly domluvené. Obě měly viditelnou radost, že se zase vidí. Zvonimíra nezapřela svůj návyk dozvídat se stále něco nového, který se stal přímo její potřebou. Zkusila proto vyzvědět od Vodomilky co nejvíce informací o vodních vílách nad rámec svých znalostí získaných ve škole.

Z té si zapamatovala, že vodní víly zdaleka nejsou jedna jako druhá a liší se nejenom svou velikostí, ale i povahou. Jsou mezi nimi hodné i zlé, a to dokonce až tak, že je radno se jim vyhnout, jak jsou nebezpečné nejenom lidem a ostatním pozemským tvorům, ale i vílám.

Vliv na to má i prostředí, ve kterém pobývají. Nejhodnější jsou vodní víly od pramenů a studánek i horních toků potoků a řek, kde je voda nejčistší. Tyto víly, kromě studánkových, jsou malé i vzrůstem. Čím níže po proudu, kde různými přítoky a splachy z okolí přibývá ve vodním toku nečistot, se mění nejenom kvalita vody, ale i povaha vodních víl z těchto míst. Velké jsou zdejší víly převážně jako lidé. Čím znečištěnější je voda, tím jsou v ní vodní víly mrzutější a nevlídnější. Nejhorší jsou ty z bažin a mokřadů a z cizokrajných víl také část mořských.

Když Zvonimíra Vodomilce pověděla, co se o najádách naučila ve škole, malá vodní víla ji za její znalosti uznale pochválila.

„To toho o nás víš opravdu hodně! To nejpodstatnější určitě. Víš také to, že my, vodní víly, se na rozdíl od vás ostatních nemůžeme nadlouho vzdálit od míst, kde pobýváme, a ani pobývat delší čas na slunci?“ nadhodila Vodomilka.

„Nevím. Tohle jsme se ve škole neučily,“ přiznala lesní víla.

„To máte takový příkaz, který musíte kvůli něčemu dodržovat, aby vás nestihl nějaký trest?“ navázala otázkou.

„Ne, královna ani nikdo jiný nám to nenařídil, ale vymstilo by se nám to. My, vodní víly, totiž nemůžeme nikdy zcela oschnout. Suché bychom záhy skonaly a zbyl by z nás jen troud. Z přehřátých sluncem by pak zůstala trošička vodní páry a i ta by se po chvíli rozptýlila do nicoty. Proto se stále musíme zdržovat v blízkosti vody a čas od času se v ní omočit. A místům, kam se opírají sluneční paprsky, se raději vyhnout,“ dozvěděla se.

„I my můžeme zaniknout. Stane se to těm z nás, které nedodržují své povinnosti anebo nesplní nějaký královnou daný úkol. Na takové víly se přižene vítr a rozfouká je na cáry mlhy. Pokud ale konáme všechno tak, jak máme, je naše bytí neomezené a čas nemá žádný vliv na naši věčnou mladost,“ poučila Zvonimíra na oplátku vodní vílu.

„Tohle s délkou našeho bytí a trvalou mladostí je u nás také tak. V tom to máme stejné,“ řekla Vodomilka.

„Myslela jsem si to. A pokud vím, mají to tak i všechny ostatní víly,“ přitakala a doplnila Zvonimíra.

„Proti lidem a ostatním pozemským tvorům je to velká výhoda. Ti nežijí tak dlouho. Pokud je mi známo, málokdo z lidí se dožije stovky roků. Já zatím nemám ani čtvrtinu z toho a baví mě být na světě, ale občas mě napadá, jak se na to budu dívat později. Už párkrát mi blesklo hlavou, že den za dnem je to stejné nebo skoro stejné. Až to tak bude třeba těch sto a nebo několik set let, pokud se se mnou nestane něco zlého, nevím, jestli mě to neomrzí,“ nadhodila vodní víla.

„Já nad tímhle raději nerozmýšlím. Myslím však, že důležité je umět si své bytí zpestřit. Snažit se zabavit i něčím jiným, než patří k naším každodenním zvyklostem a nevyhnutelným povinnostem. Třeba právě tím, že se budeme setkávat a povídat si. Baví mě dozvídat se stále něco nového. Proto se také ve svém volném čase ráda vydávám na vycházky do okolí. Když nedopustíme, abychom propadly zahálce a z ní pramenící nudě, jistě se budeme cítit dobře třeba i za stovky let,“ usoudila víla Zvonimíra a Vodomilka souhlasně přikývla.

O slavných i krutých vodních vílách

Do příštího setkání se Vodomilka rozpomněla, že se má také čím před svou kamarádkou z lesa pochlubit. Dvě z víl se totiž staly i mezi lidmi věhlasnými až do té míry, že jim postavili pomník. A obě to byly víly vodní.

Jedna z nich jej má u nábřeží v hlavním městě Dánska, Kodani. Nemá jméno, jak bývá obvyklé, říká se jí jen Malá mořská víla. Její dojemný příběh sepsal světoznámý dánský pohádkář Hans Christian Andersen. Obětovala se pro prince, kterého zachránila po ztroskotání lodi před utonutím. Zamilovala se do něj, avšak on si vzal jinou. Příběh Malé mořské víly je však natolik známý, že je ho zbytečné více přibližovat. Ostatně kdo chce, může si ho přečíst v knížce pana Andersena, anebo se podívat na film, který byl podle něj natočený.

Druhá, na rozdíl od této víly, žádnou lidumilkou nebyla. Socha krásné, avšak proradné Lorelai je v Německu poblíž břehu v řece Rýnu. Vypráví se, že ozdobená třpytivými šperky sedávala na skále nad řekou a krásně zpívala. Libý zpěv a úchvatný zjev víly mámil plavce, kteří tudy proplouvali po proudu řeky ve svých lodích. Nezřídka bývali okouzleni až natolik, že zahleděni na pěvkyni nedávali pozor, kam jejich plavidla strhává prudký proud, a jejich lodě se tříštily o skálu. Jen někteří poté dokázali doplavat ke břehu a zachránit se. Plavidla i jejich náklad bývaly nenávratně ztraceny, potopené na dně řeky.

Nyní je řeka Rýn v těchto místech, se svahy s četnými vinicemi nad ní, již jiná, než bývala. Osudná skála už zlověstně netrčí při břehu nad hladinou. Hladina Rýnu je tady mnohem výš, než bývala, a proud řeky se zklidnil. Vodní vílu Lorelai tady nyní již nikdo spatřit nemůže, jen její sochu. Když se Rýn změnil, zmizela. Jestli se poté, když přišla o možnost provozovat dál svou krutou zábavu, odstěhovala jinam, kde v ní případně může pokračovat, se neví. Svět je velký a víla, byť proslulá, se v něm snadno ztratí.

„No, nechci tě urazit a vůbec ne rozhněvat, ale já bych se být na tvém místě k sounáležitosti s Lorelai nehlásila a rozhodně bych se nechlubila tím, že patřím ke stejnému druhu víl,“ řekla opatrně Zvonimíra.

„Neměj obavu, proč bych se urážela a zlobila se? Já se k téhle slavné víle nijak zvlášť nehlásím. Byla to sice vodní víla jako já, ale říční, a já jsem potočnice. Kromě toho dobře vím, že některé z nás jsou zlé a nebezpečné. Hlavně část mořských a na pevnině ty z močálů a bažin,“ odvětila nevzrušeně Vodomilka.

„Hm, i tohle nám říkali ve škole. O těch mořských se nám učitelka ale zmínila jen krátce, protože patrně žádná z nás se k moři nikdy nedostane, a tak se s nimi pravděpodobně nesetkáme. Řekla nám však, asi jen tak pro zajímavost, že když jsou v houfu, dokáží převrátit i velké námořní lodě a hlavně převracejí loďky s rybáři. Zavěsí se vedle sebe na okraj plavidla a nakloní ho, až se do něj nahrne voda a potopí se. Někdy se také vymrští z vody a strhnou do moře lidi z paluby menších lodí. Nic dalšího nám o nich neřekla. Nepovažovala to za potřebné anebo o nich možná sama nic víc ani nevěděla.

Zato před najádami z bažin a močálů i z rašelinišť nás učitelka důrazně varovala. Nejsou krásné jako jiné víly, ale ohavné jako jejich povaha. Řekla nám o nich, že jsou nebezpečné nejenom pro lidi a další pozemské tvory, ale obzvlášť mají spadeno na jiné víly, než jsou ony samy. Když nějakou chytnou, buď ji rovnou roztrhají na kusy, anebo ji krutě trápí, až v důsledku toho skoná.

Lapenou vílu prý v horkých letních dnech, kdy pálí slunce, nechají pevně přivázanou v žáru jeho paprsků v místě, kam se řadu hodin v plné síle opírají, uschnout na troud. Nebo ji natřou od hlavy až k patám smůlou ze stromů, kterou ze sebe nemůže dostat a už nikdy se jí nezbaví. Nalepí se na ně tak, že by se úplně rozedřely, kdyby se jí chtěly zbavit.

My víly přece nemůžeme používat mýdlo, natož nějaká rozpouštědla jako lidé. Nemáme na těle kůži jako oni a těla máme mnohem jemnější. Smůla zohavené víly navíc dusí, ke svému bytí přece potřebujeme vzduch. Najády je pak sice propustí na svobodu, ale přitom dobře vědí, že zasmolené víly zanedlouho bídně skonají.

Nejčastěji se to podle naší učitelky stávalo a asi ještě stává v lužních lesích na jižní Moravě na Břeclavsku, u řeky Ohře v severních Čechách a také v Krušných horách a na Šumavě,“ přiblížila Zvonimíra Vodomilce své ve škole získané znalosti.

„Ještě že víš, že my, vodní víly, nejsme všechny stejné. Jinak by ses mi asi raději obloukem vyhýbala,“ povzdechla si Vodomilka.

„To víš, že vím a netrap se tím, že mezi vodními vílami jsou i takové mizery. I u jiných víl, včetně lesních, ke kterým patřím, se přece takové najdou. K světu, kde se nacházíme, to asi patří. Ve škole nám říkali, že od prvopočátku na něm probíhá boj dobra se zlem. I lidé mají rozdílnou povahu, a jestli někdy pozoruješ zvířata nebo ptáky, jistě sis už všimla, že i mezi nimi je podobný rozdíl,“ dovedla ožehavou debatu k smírnému vyústění zkušená Zvonimíra.

Jak stromová víla přeprala havrana

Netrvalo dlouho a na jednom z dalších setkání Zvonimíry s Vodomilkou už nebyly jen samy dvě. Vodomilka přizvala i svou další kamarádku, se kterou se seznámila již dříve, stromovou vílu Olšinku.

Olšinka byla ještě o kousek menší než malá vodní víla Vodomilka. U stromových víl je to tak, že jsou velké jako ptáci. Ti jsou ale různě velcí, od malinkého kolibříka až po čápa, dosahujícího lidské velikosti. Tedy mají velikost přibližně stejnou, jakou má většina víl, včetně lesních. Ještě větší ptáci jsou pštrosi, avšak ti u nás ve volné přírodě nežijí, proto tu asi nejsou ani tak veliké stromové víly.

Jsou ovšem ještě i jiné stromové víly, dryády. K spánku a odpočinku se uchylují přímo dovnitř stromů. Když takový strom někdo porazí, zahyne nejen on, ale i dryáda, která v něm přebývá. Toho, kdo strom skácel a zahubil tím dryádu, obvykle záhy stihne krutý trest. Ostatní dryády z okolí se mu krutě pomstí.

Někdy se tak stane i s pomocí příšer či jiných hrůzných bytostí, které si k tomu přivolají na pomoc. Samy dovedou také výtečně střílet z luku. I z luku vystřelené šípy se tak mohou stát nástrojem pomsty. O těchto stromových vílách, dryádách, se ale vypráví a píše, až na malé výjimky, převážně v jiných evropských zemích než u nás.

Okřídlené stromové víly z našich končin si podle své velikosti vybírají stromy, na kterých se zabydlí, a většinou si podle nich také volí svá jména. U Olšinky napovídalo její jméno již předem, že nebude žádný hromotluk, když se usídlila v olši. Zvonimíru tedy její velikost nepřekvapila.

Když Olšinka spatřila přicházející lesní vílu, začala rozevírat a zase zavírat svá křídla, aby na ně příchozí upozornila. Měla je opravdu krásná a pěkně barevná. Zvonimíra potlačila pobavený úsměv a křídla stromové víle hned po pozdravu na přivítanou a po vzájemném představení pochválila. Bylo jí jasné, že to očekává, a zklamalo by ji, kdyby to neudělala. Přispělo to k navození dobré nálady a Olšinka se záhy bez ostychu zapojila do rozhovorů, jako by se nejen s Vodomilkou, ale i se Zvonimírou znala již dlouhý čas. Povídaly si o všem možném a dostaly se i k lidem.

„Já si myslím, že s lidmi je lepší si nic nezačínat! Anebo se jim jen na chvíli ukázat, a jak se přiblíží, zmizet jim z očí,“ řekla Olšinka.

„Oni si prý úplně to samé říkají o nás. A ne že by k tomu neměli důvod. Vždyť přece víte, kolika z nich víly ublížily. Vyprávění o tom je celá dlouhatánská řada,“ dodala k tomu se smíchem Zvonimíra.

„To ano. Jenomže přece dobře víš, že mnohé z víl, a vy lesní k nim patříte, mají přímo uložené, aby lidem ubližovaly a škodily jim. Ne aby jim tančily pro jejich potěšení. To, že lidi svádějí a ubližují jim, nedělají přece jenom z pouhého rozmaru. Je to jejich úkol.

To jenom my, stromové víly, kromě toho, že od stromů, na nichž žijeme, odháníme hmyz a brouky, kteří by jim mohli škodit, nikomu neubližujeme. Jsme na světě hlavně pro okrasu. Proto také na rozdíl od všech vás ostatních máme nádherná křídla,“ nadhodila Olšinka.

„Já měla křídla také, ale jen krátce. Dostaly jsme je, aby nám posloužily k přeletu z naší říše na Zemi. Když jsme se potom uložily ke spánku, do rána nám zmizely,“ povzdechla si lesní víla.

Bylo znát, že by byla ráda, kdyby jí křídla bývala zůstala napořád. Nejen pro okrasu, ale náramně by je dokázala využít k cestám do okolí. Dostala by se tak mnohem dál než pěšky. Jenomže s vílami je to tak, jak to je, a křídly se mohou pyšnit jen ty stromové. Těm ale slouží nejen pro parádu. Bez nich by se mohly jen těžko dostávat do korun stromů. To by pak musely umět šplhat a skákat jako opice, avšak na hopsající víly by určitě nebyl hezký, ale spíš směšný pohled.

Kamarádky víly se ale nechtěly hádat ani se kvůli některé ze svých předností před druhými přespříliš vytahovat, a tak debatu o křídlech rychle ukončily. Pohodlně se usadily k vyprávění, na které se těšily. Tentokrát se jako první přihlásila Olšinka s tím, že když je vlastně přírůstkem do party, měla by se předvést a vyzkoušet, zda s jejím vyprávěním budou druhé dvě víly spokojené.

„Rozhodla jsem se však, že pro začátek nebudu vyprávět žádný z příběhů z minulosti, které znám, ale něco ze současnosti. Myslím, že vás to bude zajímat. Dozvěděla jsem se totiž, že celý houf mých kolegyň, stromových víl, pobývá u jedné základní školy v Prachaticích, na Zlaté stezce. Mají u ní takový zajímavý parčík. Lidé ho nazývají arboretum. Tvoří ho řada různých stromů a keřů, i cizokrajných, a stromové víly ho obývají.

Jak to je u nás obvyklé, mají jména podle stromů, které jsou jejich bydlištěm. Je tam Jilměnka, kterou si zvolily za svou vedoucí, a také Cedrenka, Dubanka, Lipěnka, Borověnka a mnohé další. A je mezi nimi i jedna ne zcela běžná stromová víla, kvůli které vám to povídám.

Jmenuje se úplně nezvykle, Cercida. Obývá cizokrajný zmarličník japonský. Měla by se tedy jmenovat Zmarlička. To jméno se jí ale vůbec nelíbilo a protestovala tak vehementně, že od toho pojmenování její ostatní kolegyně ustoupily. Přišly pak na to, že by se její jméno mohlo odvodit z latinského názvu, který všechny rostliny, včetně stromů a keřů, mají.

Ten její keř se ale latinsky jmenuje tak, že to zní spíš jako zaklínadlo než název. Totiž cercidiphyllaceae. Samozřejmě Cercidiphyllaceanka ji pojmenovat nechtěly, to by se nejen stromovým vílám velice obtížně vyslovovalo, pokud by si to vůbec zapamatovaly. Jí se ale začátek toho latinského slova docela zamlouval, a proto je Cercida.

To však není všechno. Kvůli tomu, že ten její zmarličník je původem z Japonska a také to má v názvu, rozhodla se nosit kimono a používá vějíř vyzdobený japonskými motivy. A aby toho nebylo málo, naučila se v Japonsku vzniklý zápasnický sport judo a pak navíc i další, karate, a perfektně je umí.

Jednou se stalo, že do toho arboreta přiletěl havran a začal krákat. Stromové víly mu domlouvaly, aby toho nechal, protože kráká tak hlasitě, že ve škole, do které to doléhalo, ruší vyučování, ale nedal si říct. Chtěly ho tedy zahnat, ale on se nedal a naschvál krákal ještě hlasitěji, než se do toho vložila Cercida.

Je sice drobná, mnohem menší než třeba Jilměnka či Dubanka, které si s havranem nevěděly rady, ale ona si s ním poradila. Popadla ho a zamávala s ním tak, že nevěděl, kde mu hlava stojí. Přidala pak ještě na důrazu, až z něj létalo peří. Musel vynaložit veškerou sílu, aby se jí vytrhl a uletěl pryč. Odlétl, jak nejrychleji uměl. Nikdy víc se tam potom už neukázal. O něco později si Cercida podobně poradila i s krkavcem,“ vylíčila dvojici kamarádek Olšinka.

O vílí vděčnosti

Při Olšinčině vyprávění o pozoruhodné stromové víle Cercidě se Vodomilka až prohýbala smíchy. I Zvonimíra se usmívala, ale pobavená do té míry jako vodní víla nebyla. Měla k tomu ovšem jiný důvod, než že by se jí vyprávění stromové víly nelíbilo tak jako Vodomilce. O stromových vílách z Prachatic se však dozvěděla už před časem a historku s Cecidou znala.

Věděla i to, že obdobná parta pohromadě žijících stromových víl je i v zámeckém parku v Průhonicích nedaleko Prahy. A i mezi nimi je jedna, která si zakládá na tom, že dřevina, kterou obývá, má japonský původ. Rovněž si opatřila kimono a pravý japonský vějíř. Ovšem judo ani karate neumí. Sídlí v sakuře a jméno podle ní se jí zamlouvá. Je tedy Sakurka.

„Já ten příběh, který jsi vyprávěla, znám. Už jsem o těch stromových vílách od prachatické školy také slyšela, dokonce od naší královny,“ řekla Olšince, když dovyprávěla.

„Ony totiž ty stromové víly z arboreta kamarádí s jednou lesní vílou, která také pobývala v Prachaticích a dosud tam občas dojíždí. Jmenuje se Majolenka a naše královna o ní mluvila velice pochvalně. Dávala nám ji za příklad. Dokonce ji ustanovila svou zástupkyní pro rozlehlou část šumavských hor. Časem se má stát novou učitelkou ve škole v naší vílí říši, ale zatím ji královna ještě nechává na Zemi, kde si podle ní vede velice dobře.

Ta víla se seznámila s jedním panem profesorem, přírodovědcem, který ji uviděl plačící v lese zničeném kůrovcem. Bála se, že ji rozfouká vítr za trest, že svěřený les neuchránila. Určitě by se to bývalo nestalo, protože proti kůrovcové kalamitě, po níž dílo zkázy dovršila vichřice, byla bezmocná. Nevěděla ale ani, co by si měla dál počít v lese, ze kterého zbyly jen pahýly polámaných stromů, a tak se jí profesor ujal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkář - O vílách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.