Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mike Omer

V mysli vraha

Z anglického originálu A Killer’s Mind vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer v roce 2018 přeložil Milan Lžička.
Sazba Vojtěch Kočí
Obálka Jiří Troskov
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7357. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 344 stran
Vytiskl CPI Moravia Books s.r.o..

Text copyright © 2018 by Michael Omer
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
Translation © Milan Lžička, 2019

Vydáno na základě licenční dohody s Amazon Publishing, www.apub.com, ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

This edition is made possible under a licence arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-271-1155-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1154-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2069-7 (print)

Věnováno Lioře za pochopení, že sérioví vrazi představují
plnohodnotné téma debat i na dovolené k výročí naší svatby.

1. KAPITOLA

Chicago, Illinois, neděle 10. července 2016

Když začal do směsi přilívat formaldehyd, prostoupil místnost ostrý pach. Zprvu ho nesnášel. Postupem času ho ale docenil, jelikož pochopil, co představuje: věčnost. Balzamovací roztok bránil věcem v rozkladu. Heslo „Dokud nás smrt nerozdělí“ mu připadalo přinejlepším málo ambiciózní. Pravá láska by měla přetrvat déle.

Tentokrát se solí nešetřil jako posledně a doufal v lepší výsledky. Najít rovnováhu bylo ošidné; poučil se z vlastních chyb. Balzamovací tekutina slibovala věčnost, ovšem solný roztok zajišťoval pružnost.

A kvalitní vztah musí být pružný.

Za zamčenými dveřmi se ozval skřípot. Ty zvuky – nepravidelné vrzání a škrábání smísené s dívčiným dýchavičným sténáním – mu lezly na nervy. Už se zase snažila rozvázat. Neustále sebou mlela, neustále se mu snažila utéct – zprvu se chovaly všechny stejně. Ale to se změní, o to se už postará. Ty neustálé pohyby, tlumené prosby i chraplavé výkřiky brzo pominou.

Bude klidná a tichá jako pěna. A pak se společně naučí jeden druhého milovat.

Vtom ho ze soustředění vytrhla nenadálá rána. Naštvaně odložil sůl a šel k zavřeným dveřím. Odemkl je a otevřel. Tmavou místnost za nimi zalilo světlo.

Ležela na podlaze a svíjela se. Překotila dřevěnou židli na bok a ta se rozbila. Nějak se jí povedlo uvolnit si nohy, a tak se teď na holých zádech sunula po zemi a snažila se… co? Utéct? Utéct se nedalo. Její nahé tělo se kroutilo tak, že mu to bylo až nepříjemné. Spolu s tím, jak tlumeně hekala, totiž působila spíš zvířecky než lidsky. To musí přestat.

Vešel dovnitř, popadl ji za ruku a navzdory křiku ji postavil na nohy. Začala sebou házet a zmítat.

„Nech toho,“ poručil jí zostra.

Neposlechla ho. Skoro už ji praštil, místo toho se ale radši několikrát zhluboka nadechl a povolil zaťatou pěst. Modřina by na mrtvole jen tak nevybledla a on ji chtěl mít co možná nejneporušenější.

V ideálním případě by tenhle okamžik ještě rád odložil. S tou minulou holkou si těsně před transformací dopřál romantickou večeři při svíčkách. Bylo to hezké.

Ale ne nezbytné.

Mohl ji tady v pokoji nechat, jenže to by si mohla ublížit, podrápat si dokonale mléčnou pleť, a o to rozhodně nestál.

Místo toho ji strčil do dílny a posadil ji na svou židli. Kroutila se a levou nohou ho kopla do holeně. Byla bosá, takže to ani nebolelo, ale naštvalo ho to. Popadl ze stolu skalpel a přitiskl jí ostrou čepel na levé ňadro těsně pod bradavku.

„Jestli sebou nepřestaneš mlít, tak říznu,“ ucedil chladným hlasem.

Okamžitě přestala vzdorovat, celá rozechvělá strachy. Její submisivnost ho vzrušovala jako sladká součást předehry, úplně se mu rozbušilo srdce. Cítil, jak se zamilovává.

Zlehka ze stolu sebral smyčku, kterou si tam předem nachystal. Struktura šňůry se mu zamlouvala. Dřív používal obyčejný bavlněný provaz, nelíbilo se mu ovšem, jakou zanechává rýhu. Tření dokonalou pleť zhyzdilo. Tentokrát měl připravené syntetické víceúčelové lano. Mělo hladký, příjemný povrch. Říkal si, že by se jí na dotek mohlo zamlouvat.

Nasadil jí oprátku na krk. Když ucítila, jak jí hlaďoučká šňůra stahuje hrdlo, začala sebou znova zmítat. Na tohle už ovšem bylo pozdě.

Smyčku tvořil obyčejný klouzavý uzel s jednou drobnou změnou. Vložil totiž do něj tenkou železnou tyčku. A teď uzel utáhl tak, aby jí oprátka těsně sevřela krk – tak těsně, aby neprokluzovala. Chtěl pouze jednu rýhu, ne víc. Pak uchopil kovovou tyčku a začal s ní otáčet po směru hodinových ručiček. Jedno otočení, dvě, tři – smyčka ji čím dál víc dusila. Holka sebou házela stále divočeji a jednou nohou kopla do stolu tak prudce, že jí určitě zůstane modřina. Poslední otočení… víc nebylo třeba.

S tím, jak její vzdor polevoval, v duchu přemýšlel, jakou rýhu asi oprátka zanechá. Zprvu si přál, aby nezůstala žádná. Teď ji ale vnímal jako svůj první dárek, nádherný náhrdelník značící jejich pouto. Normální lidé nosívají prstýnek na ruce. Není divu, že je rozvodovost tak vysoká.

Když se přestala svíjet, celý se třásl vzrušením. Vážně by na ní měl co nejdřív začít dělat. Čím rychleji jí vpraví balzamovací směs do těla, tím bude čerstvější.

Přemohla ho ovšem touha.

Řekl si, že si nejdřív může trochu užít.

2. KAPITOLA

Dale City, Virginie, čtvrtek 14. července 2016

Zoe Bentleyová se ve tmě napřímila a s výkřikem zadrhnutým v krku sevřela v prstech přikrývku. Lehce se třásla po celém těle a v prsou jí divoce tlouklo srdce. Jakmile si uvědomila, že je ve svém pokoji, znatelně se jí ulevilo.

Jen další ošklivý sen. Když šla spát, tušila, že se pravděpodobně dostaví. Noční můry se totiž vždycky vrátily, pokud v poště našla jednu z hnědých obálek.

Štvalo ji, že je tak snadno manipulovatelná, tak slabá.

Z nočního stolku si vzala telefon a podívala se, kolik je hodin. Před ostrou září displeje musela až přimhouřit oči, viděla mžitky. Čtyři dvacet jedna. Krucinál. Místo šance si ještě chviličku pospat už bylo skoro načase začít nový den. Tušila, že dnešek bude takzvaně sedmikávový. Se svými obvyklými pěti rozhodně nevystačí.

Vstala a vysoukala se zpod deky. Během noci se jí povedlo omotat si ji několikrát kolem pasu. Rozsvítila a přimhouřila víčka. Oknem se zadívala na budovu naproti, dosud zahalenou noční tmou. Všude bylo zhasnuto. V ulici byla jedna z prvních, kdo se probudil – o takový primát ovšem nestála. Pohlédla na zválenou postel, šaty na podlaze, knihy rozházené po nočním stolku. Měla chaos v nitru i kolem sebe.

Zoe, otevři dveře. Nemůžeš tam zůstat navždycky, Zoe. A pak ten chichot, smích chlapa stravovaného chtíčem.

Celá se otřásla a zavrtěla hlavou. Je jí třiatřicet, krucinál. Už není žádné dítě. Kdy jí vzpomínky konečně dají pokoj?

Nejspíš nikdy. Minulost dokáže zapustit hluboké kořeny. Zrovna ona by to mohla vědět. Kolika z jejích pacientů způsobila minulost trvalé jizvy a zcela je změnila?

Doploužila se do koupelny a na podlahu za sebe odhodila noční košili i kalhotky. Voda ze sprchy jí pročistila hlavu, pomohla jí zbavit se posledních stop rozespalosti. Lahvička šamponu byla prázdná. Naplnila ji vodou, aby z ní vypláchla ještě poslední zbytečky, ale bezvýsledně. Stejný trik totiž zkusila už včera – a taky před třemi dny. Pokud chce šampon, bude si ho muset jít koupit. Ještě chvíli si nechala laskat pokožku proudem vody. Osvěžená pak ze sprchy vyšla a pomyslela si: Připsat šampon do nákupního seznamu. Připsat šampon do nákupního seznamu. Prohrabala se oblečením na podlaze, nenašla ale nic, co by si na sebe chtěla vzít. Otevřela tedy skříň, vytáhla modrou košili a černé kalhoty a oblékla se. Připsat šampon do nákupního seznamu. Netrpělivě si rozčesávala kaštanové vlasy, dokud se nezbavila nejzacuchanějších propletenců. Připsat šampon do nákupního seznamu.

Pak zamířila do kuchyně a rozsvítila. Pohled jí okamžitě padl na krále kuchyně: kávovar. Šla k němu a uchopila dózu s kolumbijskou mletou kávou, která stála vedle něj. Od debaklu v létě roku 2011 jí kafe nikdy nedošlo. Vložila do přístroje dva filtry, aby bylo silnější. Potřebovala agresivní kofeinové nakopnutí, aby po ránu začala fungovat. Nasypala na filtry kopeček kávy a pak ještě trochu přidala. Nakonec do horní části nalila vodu, tlačítkem stroj spustila a vychutnávala si nádherný pohled na to, jak káva kape do konvičky.

Zatímco čekala, než se životadárný nápoj připraví, dokráčela k nákupnímu seznamu na dveřích ledničky a zadívala se na něj. Chtěla na něj něco připsat. Nakonec ho rozšířila o toaleťák. Byla to sázka na jistotu; záchodový papír jí věčně docházel. Vrátila se k přístroji a nalila si kávu do oblíbeného, i když otlučeného bílého hrnku – řádky nepoužívaných šálků na poličce si ani nevšimla. Vyřadila je z užívání, protože byly buďto moc malé, nebo zase moc velké, případně měly tlustý okraj či se nepohodlně držely. Síň hanby kávových hrníčků.

Srkala kafe a současně vdechovala jeho vůni. Stála vedle přístroje, upíjela a vychutnávala si, jak se jí nápoj rozlévá tělem, dokud nebyl hrnek prázdný.

První. Zbývá šest.

Na dřevěném kuchyňském stole ležela hnědá obálka, z níž vykukoval šedý proužek látky. Pohodila ji tam včera večer, jako by se snažila sama sobě dokázat, že s ní nemá problém, že už pro ni tahle věc nic neznamená.

V šeru brzkého rána jí teď takové počínání připadalo jako naprostá hloupost. Vzala obálku do ruky a zamířila do své domácí kanceláře, kde měla psací stůl. Sebrala odvahu a otevřela jeho nejspodnější zásuvku, tu, kterou nechávala skoro pořád zavřenou.

Uvnitř ležel štůsek podobných obálek. Přihodila nejnovější exemplář na hromádku, zmáčkla ji a prudce šuplík přibouchla. Bylo jí líp. O něco lehčím krokem se vrátila do kuchyně.

Když tíživost noční můry pominula, uvědomila si, že má hlad jako vlk. V tomhle mělo brzké probuzení výhodu: měla spoustu času udělat si snídani. Rozklepla do pánve dvě vajíčka, nechala je smažit a do toustovače vložila plátek chleba. Napadlo ji, že si na talíři zaslouží i kopeček smetanového sýru. S úsměvem vyklopila vajíčka z pánve a opatrně je položila na talíř. Oba žloutky zůstaly neporušené. Triumf Zoe Bentleyové. Krajíček toustu rozkrojila na dva trojúhelníčky, pak si jeden opatrně namočila do kulatého žluťoučkého žloutku a zakousla se do něj.

Lahoda. Jak může obyčejné vajíčko chutnat tak skvěle? K dokonalosti téhle snídani chyběl už jenom hrnek kafe. Nalila si tedy další.

Druhé.

Znova se podívala na telefon. Půl šesté. Na to, aby se vydala do práce, bylo pořád ještě brzo. Ovšem pomyšlení, že by zůstala v tomhle ztichlém bytě s obálkou číhající v šupleti, nebylo ani trochu příjemné.

Jestli mi nezbyde než ty dveře vyrazit, budeš toho litovat, Zoe.

K čertu s tím. Může se aspoň věnovat papírování. Ředitelka Mancusová bude mít radost.

Sešla do přízemí a vklouzla za volant svého třešňového Fordu Fiesta. Nastartovala, pustila si desku Red od Taylor Swift a přeskočila na písničku „All Too Well“. Když nevelkou kabinu vozu zaplnil zpěvaččin hlas a kytara, Zoe cítila, jak se jí zklidňují pocuchané nervy. Mohla se spolehnout, že jí Taylor vždycky zlepší náladu.

Ulice Dale City víceméně zely prázdnotou. Nebe bylo dosud temné, jen tmavomodrý tón dával tušit, že se blíží východ slunce. V tichu, které se jí zamlouvalo, se Zoe rozjela po Dale Boulevardu. Možná by měla začít vstávat ve čtyři ráno každý den. Celý svět měla pouze pro sebe. Pokud tedy nepočítala pitomého řidiče náklaďáku, který jí udělal myšku, až musela přibrzdit. Taylořina písnička se tak smísila s přívalem nadávek, které ze sebe Zoe chrlila, i s divokým troubením klaksonu. Šofér rychle zmizel.

Když najela na mezistátní silnici I-95 a zamířila k jihu, spustila Taylor skladbu „22“. Zoe šlápla na plyn a užívala si rychlou jízdu. Zesílila zvuk, prozpěvovala si a zlehka hlavou pokyvovala do veselého rytmu písně. Život byl přece jenom docela fajn. Rozhodla se, že jakmile dorazí do práce, udělá si třetí kafe. S těmihle třemi šálky by měla vystačit do oběda. Sjela na Fuller Road a vydala se do Quantica, kam ukazovaly i značky podél silnice.

Zaparkovala na téměř prázdném parkovišti, okolo stálo jen několik málo aut. Krátký zbytek cesty došla po svých, u vchodu ukázala průkaz, vyběhla dvoje schody a už byla ve své kanceláři. Ticho, které v celém patře panovalo, ji mírně zneklidňovalo. Útvar analýzy chování při FBI nebyl zrovna místem, kde by i uprostřed dne panoval výraznější ruch, většinou ale slýchala, jak se na chodbě baví agenti nebo jak kolem jejích dveří občas projdou chvatné kroky. Dnes byl až na hukot klimatizace všude klid. Posadila se před svůj počítač a mentálně se připravovala na každotýdenní hlášení, které bude Mancusová bezpochyby vyžadovat, jakmile dorazí. Zoe měla za úkol podávat každé pondělí hlášení, v němž shrnovala svou práci za uplynulý týden. Většinou ho předkládala až následující pátek, a tak jí mezitím Mancusová vždy stihla pohrozit, že ji pošle zpátky do Bostonu. Dneska to ale bude jiné. Výjimečně bude mít hlášení nachystané už ve čtvrtek, jen s třídenním zpožděním, čímž se téhle byrokratické noční můry zase na týden zbaví. Zoe se usmála a začala ťukat do klávesnice.

Probudilo ji zazvonění telefonu na stole. Zmateně se zadívala na monitor, kde zůstala osiřelá slůvka Týdenní hlášení za 4.–8. červenec 2016 bez jakéhokoliv dalšího textu. Zřejmě usnula, když se snažila vymyslet, jak začít. Vpravo dole v liště na monitoru svítil čas 9:12. Předsevzetí pustit se do práce časně zrána vzalo hodně rychle zasvé. Zvedla sluchátko a zakroutila hlavou ze strany na stranu, aby rozehnala bolest krku. „ÚACH, tady Bentleyová.“

„Zoe,“ ozval se hlas Mancusové. „Dobré ráno. Můžete se u mě stavit? Ráda bych, abyste se na něco podívala.“

„Jistě. Už letím.“

Kancelář šéfky oddělení se nacházela na stejné chodbě o čtvery dveře dál. Na bronzovém štítku na dveřích stálo ŘEDITELKA ÚTVARU CHRISTINE MANCUSOVÁ. Zoe zaklepala a Mancusová ji okamžitě vyzvala, ať vstoupí.

Zoe se uvelebila na židli pro hosty naproti stolu. Mancusová seděla na opačné straně s židlí otočenou bokem. Zahloubaně pozorovala akvárium stojící u zadní stěny. Pyšnila se působivým zevnějškem, měla hladkou snědou pleť, na které téměř nebyly znát roky, a stažené černé vlasy, tu a tam protkané stříbrošedými pramínky. Tvář měla natočenou do strany a znamínko krásy poblíž jejích rtů ukazovalo přímo na Zoe.

Zoe se zadívala na předmět šéfčiny fascinace. Vnitřek akvária se často měnil podle jejích vrtochů. Momentálně připomínal hustý les, shluky vodních rostlin zbarvovaly vodu do zelena a tyrkysova. Sem a tam líně plavala hejna žlutých, oranžových a fialových rybiček.

„Není snad s těmi rybkami něco v pořádku?“ zeptala se Zoe.

„Belinda je dneska trudomyslná,“ zamumlala Mancusová. „Zřejmě ji naštvalo, že Timothy plave s Rebeccou a Jasmínou.“

„No… možná si prostě Timothy jenom potřeboval trochu orazit,“ nadhodila Zoe.

„Timothy je sketa.“

„No jo… chtěla jste se mnou mluvit?“

Mancusová se i s židlí otočila a pohlédla na Zoe. „Znáte analytika Lionela Goodwina?“

„To je ten, co si neustále stěžuje, že mu ostatní kradou jídlo.“

„Podílí se na iniciativě k vyřešení dálničních sériových vražd.“

Zoe chvíli trvalo, než si vybavila, co to je. Za posledních deset let došlo k celé sérii znepokojivých nálezů ženských těl, pohozených u mezistátních silnic. Analytici FBI zjistili, že vraždy vykazují řadu společných znaků. Oběťmi byly hlavně prostitutky nebo narkomanky; podezřelí se rekrutovali zejména z řad řidičů dálkových kamionů. Ve snaze spojit podezřelé s konkrétními skutky spustila FBI iniciativu k vyřešení dálničních sériových vražd. Agenti hledali podobné zločiny v databázi ViCAP, kam FBI zanáší násilnou trestnou činnost, a pak se je snažili přiřadit k trasám a harmonogramům podezřelých.

„Aha,“ pokývala Zoe hlavou.

„Myslí si, že našel určité schéma, a spojil ho se skupinou možných podezřelých.“

„To je skvělé,“ řekla Zoe. „A co bych měla –“

„Tu skupinu tvoří dvě stě sedmnáct kamioňáků.“

„Uf.“

Mancusová otevřela šuple, vytáhla tlustý pořadač a mrskla ho na stůl.

„To jsou ti podezřelí?“ zeptala se Zoe.

„Ale kdepak,“ odvětila Mancusová. „Tohle jsou jenom spisy z nejrůznějších policejních oddělení, která se na případu podílejí.“ Vyndala další dva šanony a položila je na první. „Tohle jsou podezřelí.“

„Takže mám zúžit jejich okruh?“ vyzvídala Zoe.

„Přesně tak,“ usmála se Mancusová. „Kdybyste mi do konce příštího týdne mohla předložit seznam deseti podezřelých, bylo by to skvělé.“

Zoe pokývala a cítila, jak v ní sílí vzrušení. Šlo o první profilování v reálném čase, které dostala za úkol od chvíle, co v útvaru analýzy chování začala pracovat. Zúžit skupinu 217 podezřelých na 10 by bylo náročné i za měsíc. Dá se to zvládnout za týden?

Dá. Tohle uměla ze všeho nejlíp.

„Jo, a týdenní hlášení… už ho máte hotové?“ zeptala se Mancusová přísnějším hlasem. „Měla jste ho odevzdat –“

„Už ho skoro mám,“ odpověděla Zoe. „Chybí jen pár posledních poznámek.“

„Pošlete mi ho do oběda.“

Zoe přikývla a vstala. Vzala si všechny tři šanony a odešla z šéfčiny pracovny. Už cestou do své kanceláře nakoukla do vrchní složky. První stránku tvořilo hlášení o zločinu, popisující nález těla devatenáctileté dívky v příkopu u silnice I-70 v Missouri. Byla nahá, měla mnohočetné zhmožděniny a na krku kousance. Zoe chtěla otočit na další list, když vtom do někoho vrazila. Šanon se jí zaryl do břicha a muž jen překvapeně hekl.

Byl vysoký, pyšnil se širokými rameny a hřívou uhlově černých vlasů. Měl hluboké hnědé oči, skryté pod hustým tmavým obočím. Připomínal starší verzi samolibého vysokoškoláka s fotbalovým stipendiem. S úsměškem ve tváři si položil dlaň na břicho. Zoe se na něj okamžitě naštvala, jako by za to mohl on, že do něj vrazila.

„Pardon,“ omluvila se a sehnula se pro složky, které upustila na zem.

„To nic,“ řekl a dřepl si, aby jí pomohl.

Sebrala z podlahy poslední šanon dřív, než ho stačil uchopit. „Zvládnu to sama – díky.“

„To vidím,“ odtušil a s širokým úsměvem se napřímil. „Myslím, že se ještě neznáme. Jsem Tatum Gray.“

„Fajn,“ pronesla Zoe roztržitě a snažila se srovnat si spisy v rukou.

„Máte nějaké jméno, anebo potřebuju prověrku na vyšší stupeň, pokud ho chci znát?“ zeptal se Tatum.

„Jsem Zoe,“ řekla. „Zoe Bentleyová.“

3. KAPITOLA

Tatum si Zoe zběžně prohlédl. Zprvu si na ní všiml jenom hranatého nosu a toho, jak jej podrážděně nakrčila, když se jí zeptal na jméno. Když pak ale zvedla obličej a zpříma se na něj podívala, skoro o krok ustoupil. Oči měla světle zelené a pronikavé. Měl pocit, že mu snad dokáže nahlédnout do mozku a přebírat se v jeho myšlenkách, jako když si člověk prohlíží regály v knihovně. Kvůli tomu nosu a očím působila skoro dojmem dravého ptáka, celkový efekt ovšem zjemňovala sladká, hezky vykrojená ústa. Vlasy jí sahaly těsně nad ramena a pár pramenů jí v důsledku srážky spadalo do tváře. Pak ležérně pohodila hlavou, což mu přišlo naprosto okouzlující, odhrnula si z očí neposlušné lokny a odměřeně se na něj usmála.

„Ráda jsem vás poznala, Tatume,“ řekla a už chtěla odejít.

„Počkejte,“ zastavil ji. „Mohla byste mi říct, kde má kancelář ředitelka…,“ chvíli mu trvalo, než si vybavil jméno, „Mancusová?“

Podívala se chodbou. „O troje dveře dál,“ odpověděla.

„A vy pracujete v ÚACH?“ vyzvídal.

„Jsem konzultantka,“ řekla a on v jejím hlase zaslechl až obranný tón. Přimhouřila oči, jako by čekala uštěpačnou poznámku.

„Aha, jasně.“ Vybavil si, že mu o ní někdo vykládal. „Vy jste ta psycholožka z Bostonu.“

„To jsem já,“ přitakala. „A vy jste ten agent z L. A.“

„Jo,“ odvětil překvapeně. „Jak o mně víte?“

„Včera jsme dostali e-mail,“ vysvětlovala Zoe. „Zavítá mezi nás agent Tatum Gray, posílají ho k nám z losangeleské pobočky a tak dále a tak dále.“

„Aha, jasně,“ zopakoval Tatum a usmál se. Z té ženské byl celý nesvůj. „No… tak se zatím mějte, Zoe.“

S těžkými šanony v rukou odkráčela. Tatum se za ní chvíli zaujatě díval. Pak mu došlo, že stojí na chodbě a kouká na zadek odcházející ženské. Rychle se otočil, zamířil ke dveřím ředitelky Mancusové a zaklepal na ně.

„Jo?“

Otevřel dveře. Christine Mancusová, nová ředitelka útvaru, seděla za stolem, rámovaná obřím akváriem v zadní části místnosti. Předem se na Mancusovou poptal. V bostonské pobočce si vydobyla skvělou pověst. Poté, co vedla operační skupinu ve výrazně medializovaném případu únosu, ji povýšili na ředitelku ÚACH. Tenhle krok vyvolal zlou krev. Zástupce vedoucího sekce chtěl totiž funkci přiklepnout někomu přímo z útvaru, místo toho ale zřejmě dostal pokyn povýšit Mancusovou, která okamžitě začala měnit protokoly a pracovní úlohy. Ba co hůř, jako konzultantku si přivedla civilistku.

„Ředitelka Mancusová?“ zeptal se. „Jsem Tatum Gray.“

„Pojďte dál,“ vyzvala ho a pokynula k židli před sebou. Tatum zavřel dveře a posadil se. Zjistil, že jeho pohled opakovaně přitahuje znamínko krásy poblíž šéfčiných rtů.

„Takže…“ řekla a otevřela složku na stole. „Zvláštní agent Gray z losangeleské pobočky.“

„To jsem já,“ přisvědčil s úsměvem.

„Nedávno vás povýšili po úspěšném uzavření rok trvajícího případu sítě pedofilů.“ Slůvko „úspěšném“ zdůraznila tak, že zrovna moc nevyznělo jako úspěch – spíš jako neúspěch, což Tatuma namíchlo.

„Jenom jsem dělal svou práci.“

„Vážně? Váš šéf na to měl maličko jiný názor. A navíc koukám, že vás možná ještě bude vyšetřovat oddělení vnitřních záležitostí…“ Otočila stránku a zdálo se, že si ji čte, Tatum ovšem hádal, že její obsah dobře zná. Cítil, jak v něm kypí hněv.

Ředitelka složku odložila. „Vyložme karty na stůl. Povýšili vás, protože šlo o ostře sledovaný případ.“

„O tom nejspíš sama něco víte.“

Mancusová strnula.

Dobrá práce, Tatume. Ještě neuběhlo ani pět minut a tvoje nadřízená už tě nesnáší.

„Ve skutečnosti ale o žádné povýšení nešlo,“ pokračovala Mancusová odměřeným hlasem. „Jenom se vás chtěli zbavit, tak vás přeložili někam, kde nemůžete nadělat moc škody. Ke stolu na ÚACH s úkolem zkoumat fotky z míst činu.“

Tatum mlčel. Mancusová měla pravdu. V zásadě právě tohle mu za zavřenými dveřmi oznámili, když ho „povyšovali“.

„A na starost jsem vás dostala já,“ navázala, „protože jsem nová ředitelka útvaru a házet mi klacky pod nohy je přece náramná zábava.“

Pokrčil rameny. Politika vyšších složek řízení ho nezajímala, a jaké má v téhle hierarchii Mancusová postavení, mu bylo naprosto ukradené.

„Já vás ale nenechám dřepět za stolem a zkoumat místa činu,“ prohlásila Mancusová. „Na to by vás byla škoda.“

Tatum nic neřekl, netušil, kam šéfová míří.

Mancusová mu přišoupla jiný šanon. Naklonil se, vzal ho do ruky a otevřel. Na snímku úplně navrchu stála jakási dívka na dřevěném můstku nad potokem a prázdným pohledem zírala do vody. Měla podivně bezkrevnou pleť.

„To je Monique Silvová, prostitutka z Chicaga,“ vysvětlovala Mancusová. „Před týdnem ji našli mrtvou v Humboldtově parku. Jak vidíte, je naaranžovaná, jako by koukala do vody.“

„Mrtvou?“ zachmuřil se Tatum při pohledu na snímek. Dívka mu připadala jako živá. „Jak –“

„Byla nabalzamovaná,“ odvětila Mancusová. „Podle patologa umřela už pět až sedm dní předtím, než se našlo tělo. Podle slov svého pasáka zmizela před dvěma týdny. Je to už druhá oběť, kterou jsme takhle objevili. Vzhledem k tomu, že pachatel dívky zanechává na veřejně přístupných místech, a taky k jejich pózám, je tenhle případ výrazně medializovaný. Chicagská policie je pod velkým tlakem, aby vraha našla. A proto nás požádala o pomoc.“

„A co na to chicagská pobočka?“

„Naši místní agenti mají momentálně plné ruce práce. Zanedlouho chystají velký zátah na Latin Kings.“

Tatum pokýval hlavou. Latin Kings byl rozsáhlý pouliční gang s operačními základnami po celé zemi. Hlavouni gangu ovšem sídlili právě v Chicagu.

„Ačkoliv by se chicagská pobočka na odhalení vraha ráda podílela, padlo rozhodnutí, že bude lepší, když své síly napře jinam.“

Tatumův dekodér žvástů dešifroval větu takhle: „Někdo nahoře usoudil, že by do toho neměli strkat nos. Můžou se z toho posrat vzteky.“

Povzdechl si a zvedl k ní oči. „Co ode mě budete chtít?“

„Abyste se tam zítra rozjel. Promluvil s hlavním policejním detektivem, zjistil, kam se vyšetřování ubírá, a podal mi hlášení. Pak se rozhodneme, jak postupovat dál.“

„A mám to hlášení podat i chicagské pobočce, nebo…“

„Nejlepší bude, když to necháte na mně.“

„Dobře,“ odpověděl Tatum. Podobně ošidné politické tanečky milerád přenechá někomu schopnějšímu. Svěřený úkol znamenal strávit víkend v Chicagu, to mu ale nevadilo. Ještě nikdy v Chicagu nebyl.

„Agente Grayi, FBI má v tomhle případě poradní úlohu. Nechci se doslechnout, že jste kauzu přebral nebo se choval stylem, že máte všechno na povel. Potřebujeme si získat důvěru policie, aby byla ochotná obracet se na nás o pomoc i do budoucna. Rozumíme si?“

Pokýval hlavou. „Rozumíme, paní ředitelko.“

„Ještě něco?“

„Ne,“ řekl a vstal. „Hezké rybky.“

„Jo, nechcete nějakou?“

Zmateně se na ni podíval. „Chcete mi dát rybičku?“

„Jednu vám ráda přenechám do vašeho nového příbytku,“ prohlásila Mancusová a podívala se na akvárium. „Ale varuju vás – je to sketa.“

4. KAPITOLA

Zoe automaticky odemkla dveře svého bytu. Myšlenkami byla úplně jinde, v duchu se probírala daty z míst činu. Celý den si stále dokola pročítala případy osmi vražd, které jí přidělila Mancusová, a dvojice šanonů s podezřelými se ani nedotkla. Věděla, že měla být rychlejší, pracovat usilovněji. Něco jí ale nesedělo, něco jí bránilo pohnout se z místa. Jisté detaily do sebe nezapadaly, a tak se mořila s důkazy a snažila se přijít věci na kloub, zjistit, v čem je problém.

Případ ji pronásledoval i cestou domů, až málem přejela sjezd z I-95. Neustále jí bzučelo v hlavě a už teď tušila, že jen tak neusne.

Jakmile do bytu vkročila, celá strnula, jelikož k ní z kuchyně dolehly zvuky.

„Zoe, jsi to ty?“ zeptal se hlas.

Uvolnila se a odložila u dveří kabelu. „Čau, Andreo,“ zavolala.

Ze dveří kuchyně vykoukla usměvavá hlava její sestry. „Čauky,“ řekla. „Máš hlad?“

„Jako vlk.“

„Uvařila jsem těstoviny, tak snad ti přijde Itálie k chuti,“ zašveholila Andrea a opět zmizela v kuchyni.

Zoe chtěla zavtipkovat ve smyslu, že z Itálie by měla chuť na něco jiného. V duchu si proto sesumírovala humornou odpověď: Jasně že jo, pokud je to Ital se sexy tělem. Bohužel to ale vůbec neznělo legračně, a to ani nanečisto. Jako většina Zoeiných vtípků umřel i tenhle předčasnou smrtí už v její hlavě. Duchaplnost bývala výsadou ostatních, a pokud už někdy navštívila i Zoe, obvykle až s tříhodinovým zpožděním. „Jo, těstoviny si dám moc ráda,“ řekla nakonec.

„Super,“ odpověděla Andrea zvesela.

Zoe vešla do kuchyně a užasle se zastavila. „Šmankote, to je úplná fantazie.“

Na kostkovaný ubrus, zakrývající šeredný čtvercový stůl, nachystala Andrea dva talíře. Oba zdobily zelené lístky bazalky, na kterých byla naservírovaná porce žlutavě bílých špaget. Navrchu lahodně vyhlížejících těstovin pak ležel plátek lososa se světle hnědou krustičkou a kousky česneku.

„Takovouhle hostinu si ani nezasloužím,“ prohlásila Zoe chabě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V mysli vraha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.