Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Kniha Špekouna Ollieho

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Hui Corporation 2002

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2303. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fat Ollie’s Book

vydaného nakladatelstvím Orion Books, USA v roce 2003

Český překlad © 2019 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1205-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1206-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Kniha Špekouna Ollieho

Uvědomuji si, že už to může nudit…

Ale i toto, už poněkolikáté… věnuji své ženě

Dragici Dimitrijevićové-Hunterové

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je vymyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1.

Od okamžiku, kdy někdo u pamětní síně Martina Luthera Kinga vytočil 911, do chvíle, kdy vůz číslo 81 dorazil do sektoru Bob 88. revíru, uplynuly přesně čtyři minuty a dvacet šest vteřin. Ten, kdo střílel, byl tou dobou už dávno pryč, ale svědek před památníkem viděl někoho utíkat od stromořadí na jeho východním konci a byl nedočkavý, až to vše popíše policii a především dorazivším televizním štábům.

Svědek byl značně opilý.

V této části města, když zaslechnete výstřely, dáte se na útěk. A naopak, když tu vidíte někoho utíkat, víte, že nedobíhá autobus. Tenhle chlapík neutíkal. Měl totiž co dělat, aby udržel rovnováhu, a vrávoravě přešlapoval z nohy na nohu. Bylo asi devět nebo deset dopoledne a on přesto sotva stál zpříma a táhlo z něj jako z lihovaru. Nakonec se posadil na jednu z popelnic v průchodu. Za ním se dešťová voda z okapu valila do otevřené kanalizační stoky.

Posádce vozu číslo 81 ihned blekotavě vysvětlil, že je veteránem z Vietnamu, mylně se domnívaje, že mu to zajistí určitý respekt. Policisté viděli jen prašivého starého černého ožralu v otrhaných teplákách, olivovém tílku a sešlapaných laciných mokasínech bez ponožek. Jen taktak, že nespadl z popelnice. Zachytil se zdi a sdělil jim, že se právě chystal vejít do téhle uličky, ano, pane, když viděl, jak se z ní vyřítil ten chlápek…

„Zahnul doleva na St. Sab a utíkal směrem na předměstí.“

„Proč jste šel do té uličky?“ zeptal se jeden z policistů.

„Abych se tam kouknul do popelnic.“

„Proč?“

„Kvůli flaškám,“ vysvětlil. „Daj se vrátit za zálohu.“

„A viděl jste, jak odtamtud někdo vyběhl?“ otázal se ten druhý. Říkal si, proč marní čas s tímhle starým opilcem. Přijeli sem rychle, ale jestli se s ním budou ještě chvilku zdržovat, seržant je bude mít za flákače. Na druhou stranu všechno nahrávaly televizní kamery.

„Vylítnul z pasáže jako netopejr z hovna,“ vykládal opilec, ke značnému zděšení reportérky z Kanálu čtyři, hezké blondýny v krátké hnědé sukni a okrovém bavlněném roláku. Kamera v tu chvíli zblízka zabírala jeho obličej a slovo „hovno“ znamenalo, že ten záběr nebudou moci použít, pokud ho nevypípají. Šéfredaktor ovšem nemohl vypípávat každé druhé slovo, protože to už připomínalo cenzuru a nenavozovalo dojem objektivního a vyváženého zpravodajství. Na druhou stranu, ten kořala byl figura jako vystřižená z komiksu. A když do filmu nebo divadelní hry zakomponujete opileckou scénu, publikum puká smíchy. Kdyby jen věděli, s kolika bitými ženami dělala Honey rozhovor.

„Jak vypadal?“ zajímal se první policista. Uvědomoval si přítomnost kamer a snažil se mluvit jako zkušený vyšetřovatel a ne jako bažant, který před osmi měsíci nastoupil do hlídkové služby.

„Mladej kluk,“ opáčil svědek.

„Běloch, černoch, Hispánec?“ štěkal policista s přesvědčením, že jeho slova udělají dojem na televizní publikum. Nevšiml si, že objektiv míří na svědka a nikoli na něj.

„Bílej kluk,“ přisvědčil svědek, „jo, pane. Džínsy a to, čemu vy hoši říkáte lyžařská bunda, bílý tenisky a černá čepice s velkým kšiltem. Ten teda pelášil. Skoro mě porazil.“

„Měl zbraň?“

„Žádnou sem neviděl.“

„Pistole v ruce, něco takového?“

„Žádná pistole, ne, pane.“

„Oukej, díky.“

„Tady je Honey Blairová,“ ohlásila se reportérka z Kanálu čtyři, „nacházíme se před Kingovým památníkem v Diamondbacku.“ Ukazováčkem levé ruky si přejela po krku. „To bychom měli, hoši,“ otočila se ke svému štábu. „Nechte ho podepsat souhlas. Já jdu dovnitř.“

Zamířila ke skleněným vstupním dveřím, když se vietnamský veterán, pokud jím opravdu byl, zeptal: „Bude ňáká vodměna?“

Proč jsi to neřekl do kamery? povzdychla si v duchu Honey.

Tohle bylo, je a vždycky bude velké zkažené město. Nikdy se nezmění, pomyslel si Ollie. Nikdy.

A nejzkaženější bylo vždycky na jaře. Všude pučely květiny, dokonce i v 88. okrsku, který v žádném případě nebyl růžovou zahradou.

Detektiv první třídy Oliver Wendell Weeks měl toho jasného dubnového dne dobrý důvod k úsměvu. Právě dokončil svou knihu. Ne že by ji dočetl, on ji dopsal. Doma po sobě ještě pročítal poslední kapitolu. Neměl pocit, že je třeba ještě něco dodělat, ale jak poznal, poslední kapitola bývá často tou nejdůležitější a on se chtěl ujistit, že je v pořádku. Právě teď převážel k dokonalosti vyladěnou část knihy do kopírovacího centra nedaleko služebny.

Rozjímal, zda slunce svítí a kytky kvetou i ve vedlejším 87. okrsku. Uvažoval, jestli jaro je i ve Skalnatých horách, v Londýně, Paříži nebo Římě, nebo třeba v Istanbulu. Přemítal, jestli když člověk dokončí práci na své první knížce, celý svět rozkvete. Teď, když byl sám pro sebe vlastně spisovatelem, mohl se ponořit do hlubin záhad všehomíra.

Kniha, kterou nazval Hlášení komisaři, byla bezpečně uložena uvnitř aktovky, která spočívala na zadním sedadle auta, jímž Ollie křižoval tímto milým městem; jeden z těch, co se naparují, že jsou služebníky práva, ach ano. Okna sedanu Chevy byla stažena dokořán a nechával dovnitř proudit vítr, který vál mezi řekami. Bylo půl jedenácté za líbezného, sluncem zalitého pondělního dopoledne. Ollie se zapsal do knihy příchodů a odchodů v 7.50 (o pět minut pozdě, ale kdo to počítá?), vyřídil nějaké nesmysly, co mu přistály na stole, a nyní měl namířeno do kopírovacího centra na Culver Avenue, necelé čtyři bloky od policejní stanice. Den se zatím…

„10-40, 10-40…“

Palubní vysílačka. Rychlá mobilizace.

„Kingův památník, St. Sebastian a Jižní třicátá, muž s pistolí. 10-40, 10-40, Kingův památník…“

Ollie dupnul na plyn.

Zaparkoval proti předpisům před pamětní síní Martina Luthera Kinga, sklopil sluneční clonu u řidiče s připevněnou kartičkou oznamující povolení policejního ředitelství, zamkl auto, blýskl modro-zlatým odznakem na uniformovaného nerudu, který mu důležitě a nabručeně kráčel v ústrety.

„Weeks, osmaosmdesátka,“ řekl a proklouzl kolem něj a televizních štábů, které už natahovaly mikrofony ke komukoli v dosahu. Svou policejní placku používal jako rytířský štít, zvedal ho proti všem barbarům, kteří se mu postavili do cesty, prošel skleněnými dveřmi v průčelí budovy do mramorové vstupní haly a poté do auly, kde už byla na scéně hrstka uniforem pro případ, že by se tu seběhlo něco důležitého.

„No teda, není tohle sám pan Velkej?“ zaznělo odkudsi.

Kdysi dávno Ollieho jeho sestra Isabelle popsala jako „velkého“, což byl eufemismus pro „obézního“. Nepřijal to vlídně. Ten rok jí nekoupil ani dárek k narozeninám. Ollie věděl, že ve městě jsou kolegové, kteří mu přezdívají „Špekoun Ollie“, ale bral jako projev respektu, že ho tak nikdy přímo neoslovili. S „panem Velkým“ to bylo podobné. Užuž se chystal rozzuřit, když poznal detektivy Monoghana a Monroea z oddělení vražd, kteří se již dostavili na místo činu. Vypadali jako přerostlí tučňáci. Takže někoho zamordovali. Výborně. Tady v osmaosmdesátém revíru měl člověk občas pocit, že každých deset vteřin přijde někdo o život. Monoghan byl ten, kdo ho nazval panem Velkým. Monroe stál vedle něj a potutelně se šklebil. Párek darmožroutů v černém – barvě smrti a neoficiální barvě vražd – dva mamlasové jako Pat a Mat pořádkových sborů. Ollie měl sto chutí vrazit oběma jednu do zubů.

„Kdo to odnes?“ zajímal se.

„Lester Henderson.“

„Děláte si srandu.“

„Dělali bysme si srandu z nejlepšího detektiva?“ zamyslel se Monoghan.

„Superčmuchala?“ šklebil se dál Monroe.

„Polibte si prdel,“ doporučil jim Ollie. „Je tu ještě někdo další z osmdesát osmičky?“

„Vy jste první.“

„V tom případě tu přebírám velení,“ uzavřel Ollie.

V tomto městě byla na místě spáchání každé vraždy vyžadována přítomnost detektivů z oddělení vražd, i když v zásadě nebyla nutná. Původní myšlenkou bylo, že budou působit jako „poradní a dohledový orgán“, ovšem v praxi to znamenalo, že se jen pletli pod nohy místně příslušným detektivům, kterým byl případ přidělen. Protože Ollie byl takzvaně „prvním člověkem na místě“, patřil případ jemu. Jediné, co musel udělat, bylo odeslat ve třech kopiích hlášení na vraždy a zbytek si udělat po svém. Pomyslel si, že dvojici M & M nemusí připomínat, jak to chodí v policejní praxi v tomto nádherném velkoměstě. Sami velmi dobře věděli, že slavné dny oddělení vražd jsou s výjimkou televizní obrazovky dávno pryč.

Oběť ležela na zádech vedle řečnického pultu ozdobeného červenými, modrými a bílými stuhami. Transparent nad pultem hlásal: LESTER ZNAMENÁ PRÁVO. Ollie netušil, co to znamená. Mrtvý byl oblečen do modrých džínsů, hnědých mokasínů bez ponožek a růžového bavlněného svetru. Předek svetru byl potřísněn krví.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Ollie.

„Zastřelili ho z boku,“ vysvětloval Monroe. „Dnes se shromažďovali k velkému sjezdu…“

„Kdo se shromažďoval?“

„Jeho lidi?“

„Ti všichni tady?“

„Tihle všichni.“

„Trochu moc lidí,“ odtušil Ollie.

„To je fakt.“

„Jaký sjezd?“

„Velká sbírka. Zapalování svíček, americký vlajky, kamery, veškerá paráda.“

„A?“

„Někdo tadyhle ze strany vypálil půl tuctu střel.“

„Je to přesný počet, nebo jenom odhad?“

„Tak nám to řekl jeho tajemník. Pět, šest výstřelů, něco takovýho.“

„Jeho tajemník? Kdo je to?“

„Ten člověk s támhletěmi reportéry.“

„A ty sem pustil kdo?“

„Ti už tu byli, když jsme dorazili.“

„Hrozný zabezpečení,“ ušklíbl se Ollie. „Jak se ten jeho tajemník jmenuje?“

„Alan Pierce.“

Tělo leželo podivně prohnuté a kolem něj se hemžili technici z výjezdové skupiny a patolog, který klečel vedle mrtvého a jemně nadzvedával růžový bavlněný svetr. Ani ne pět metrů od soustředěného hloučku profesionálů stál uprostřed pohyblivé masy reportérů, ohánějících se bloky a tužkami, mikrofony a fotoaparáty, muž v modrých džínsech podobných těm, které měl na sobě mrtvý, modré džínsové košili, černých mokasínech a modrých ponožkách. Byl vysoké šlachovité postavy a vypadal, jako by běhal, plaval, posiloval a hlídal si kalorie – všechny tyhle nesmysly, které Ollie považoval za ztrátu času. Pierce vypadal bledě a zaraženě, i tak ovšem zůstával pánem situace. Novináři přešlapovali kolem něj jako tlupa školáků, co se hlásí o dovolení odskočit si na záchod.

„Ano, Honey?“ řekl Pierce a pěkná malá blondýnka v krátké sukni, v níž předváděla dlouhé nohy, mu strčila před pusu mikrofon. Ollie v ní poznal Honey Blairovou, terénní reportérku zpráv v jedenáct hodin.

„Můžete nám prozradit, jestli je pravda, že pan Henderson se definitivně rozhodl kandidovat na post starosty?“ otázala se.

„Neměl jsem možnost si s ním o tom promluvit… než se stalo tohle,“ odpověděl Pierce. „Můžu však potvrdit, že jsme se tento víkend sešli s lidmi guvernéra Carsona a toto byl hlavní důvod naší návštěvy.“

„Zaslechli jsme názory, že vy sám pokukujete po radnici,“ řekla Honey. „Je to pravda?“

„O tom slyším poprvé,“ odpověděl Pierce.

Já taky, pomyslel si Ollie. Ale je to velmi zajímavé, pane Pierci.

Honey se nenechala odbýt.

„Měl jste v úmyslu stát se zástupcem starosty? V případě, že by pan Henderson kandidoval na starostu?“

„O tom jsme spolu nikdy nemluvili. Ano, Davide?“

Před Pierce předstrčil mikrofon muž, kterého Ollie tu a tam vídal poblíž radnice.

„Pane, můžete nám říci, kde jste byl, když pana Hendersona…“

„To stačí, velice vám děkuji,“ řekl Ollie a vmáčkl se do davu. Zamával plackou jako pyšný otec, chlubící se fotografií svého prvorozeného dítěte. „Všechno je pod kontrolou, jděte domů, ano?“ Dal pokyn jednomu z uniformovaných, aby je odsud vyprovodil. Novináři se s brbláním nechali vystrkat ven. Když se Honey obracela k odchodu, Ollie jí zastoupil cestu. „Hej, kam ten spěch? Ani si neřekneme ahoj?“

Zmateně se na něj podívala.

„Oliver Weeks,“ představil se. „Osmdesátý osmý revír. Pamatujete si na zoo? Na dámu, kterou sežrali lvi? O Vánocích.“

„Ach, ano,“ odtušila Honey bez sebemenšího zájmu a znovu se chystala odejít.

„Nikam nespěchejte,“ usmál se Ollie, „pak si dáme kafe.“

„Díky, ale mám uzávěrku,“ odmítla a vykročila za svým poprsím ven.

Ollie ukázal Piercovi odznak. „Detektiv Weeks, osmdesátý osmý revír. Omlouvám se, že jsem přerušil konferenci, ale byl bych raději, kdybyste nám řekl, co jste viděl a slyšel.“

„Ano, zajisté,“ přikývl Pierce.

„Když pana Hendersona zastřelili, byl jste tady, je to tak?“

„Stál jsem hned vedle něj.“

„Viděl jste vraha?“

„Ne, to jsem neviděl.“

„Kolegům detektivům jste tvrdil, že výstřely přišly ze strany.“

„Tak mi to připadalo, ano.“

„Ach tak. Pořád vám to tak připadá?“

„Ale ano, pořád si myslím, že přišly ze strany.“

„Ale střelce jste neviděl.“

„Neviděl.“

„Chlap pětkrát, šestkrát vystřelí a vy ho nevidíte?“

„Ano.“

„Jak to?“

„Když jsem zaslechl první výstřel, padl jsem k zemi.“

„Udělal bych to samé,“ odvětil s pochopením Ollie. „Co druhý výstřel?“

„Lester padal. Snažil jsem se ho zachytit. Nerozhlížel jsem se kolem.“

„A ty ostatní výstřely?“

„Klečel jsem nad Lesterem. Slyšel jsem, jak někdo utíká pryč, ale nic jsem neviděl. Byl tu hrozný zmatek, chápete?“

„Měl jste v plánu kandidovat na zástupce starosty?“

„Nikdo mě o to nepožádal. Byl jsem jen Lesterův tajemník.“

„Co to vůbec znamená?“ zajímal se Ollie. „Tajemník?“

„Něco jako jeho pravá ruka,“ odpověděl Pierce.

„Něco jako sekretářka?“

„Spíš asistent.“

„Takže nemáte žádné politické ambice, je to tak?“

„To jsem neřekl.“

„Takže máte?“

„Kdybych neměl politické ambice, nebyl bych v politice.“

„Alane, promiň…“ ozval se hlas.

Ollie se otočil a spatřil štíhlého, uhlazeného muže v modrém sportovním saku, červené kravatě, bílé košili, šedých kalhotách a ponožkách a černých mokasínech. Od bombového útoku v Clarendon Hall se všichni v tomhle městě oblékali jako americká vlajka. Ollie tipoval, že půlka z nich vlastenectví jen předstírá.

„Povídáme si tady,“ řekl.

„Omlouvám se, pane, ale chtěl jsem se zeptat…“

„Znáte toho člověka?“ zeptal se Ollie Pierce.

„Ano, je to náš tiskový mluvčí Josh Coogan.“

„Promiň, Alane,“ řekl Coogan, „ale uvažoval jsem, že se vrátím na ústředí. Určitě budeme mít stovky telefonátů…“

„Ne, tohle je místo činu,“ vložil se do toho Ollie. „Zůstanete tady.“

Cooganovi přelétlo po tváři znepokojení. Bylo mu tak dvacet čtyři, dvacet pět, ale najednou vypadal jako středoškolák, který si neudělal úkoly a byl vyvolán, zrovna když dřímal. Ollie neměl moc sympatií pro politiky, ale zde se náhle odehrávala velmi smutná scéna, dva chlapíci, co najednou nevědí, kde jim stojí hlava. Skoro je vzal ven na pivo.

„Byl jste zde v sále, když se to všechno seběhlo, pane Coogane?“ zeptal se místo toho.

„Ano, byl.“

„Kde přesně?“

„Na balkoně.“

„Co jste tam nahoře dělal?“

„Poslouchal zvukové zkoušky.“

„Když jste tak poslouchal, neslyšel jste náhodou i výstřely?“

„Slyšel.“

„Na balkoně?“

„Ne.“

„Tak kde?“

„Odněkud zdola.“

„Odkud zdola?“

„Z pódia.“

„Z které strany pódia?“

„To nedokážu říct.“

„Zprava nebo zleva?“

„Vážně nevím.“

„Byl s vámi někdo na tom balkoně?“

„Ne, byl jsem sám.“

„Pane Pierci,“ otočil se Ollie ke druhému muži, „slyšel jsem správně, že jste říkal novinářům, že jste s panem Hendersonem cestoval po státě?“

„Ano, je to tak.“

„Kde přesně jste byli?“

„V hlavním městě.“

„Kdy?“

„Letěli jsme spolu v sobotu ráno. Jsem jeho tajemník. Byl jsem jeho tajemník,“ opravil se.

„Zpátky jste letěli také spolu?“

„Ne. Já jsem se vracel v neděli ráno. Letadlem v sedm hodin.“

„Takže on tam byl celou neděli sám, je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil Pierce. „Sám.“

„Vy jste velící detektiv?“ otázal se patolog.

„Jo,“ přikývl Ollie.

„Příčinou smrti jsou střelné rány do hrudi.“

Překvapivý objev, pomyslel si Ollie.

„Už s ním můžete pohnout. Při pitvě možná ještě něco objevíme, ale myslím, že ne. Hodně štěstí.“

Monoghan přecházel kolem s mužem s červeným šátkem ovázaným kolem čela, v pracovních botách s vysokou podrážkou a montérkách s laclem, ve kterých předváděl holá svalnatá ramena, a na levém bicepsu měl vytetována slova SEMPER FIDELIS.

„Weeksi, tohle je Charles Mastroiani, vedoucí dekoratér, možná byste si s ním měl promluvit.“

„S Marcellem nejsme příbuzní,“ okamžitě oznámil příchozí Olliemu, ale bylo to naprosto zbytečné, protože Ollie neměl nejmenší potuchy, o čem se tu hovoří. „Moje firma se jmenuje Parádičky,“ informoval ho nadšeně a celý se rozzářil profesionální pýchou, s níž se dnes už stěží setkáte. „V městském telefonním seznamu jsme uvedeni v sekci Dodavatelé výzdoby. Zařizujeme všechno pro zvláštní příležitosti. Nemluvím o svatbách nebo bar micva, to necháváme jiným. Parádičky fungují v daleko větším měřítku. Výzdoba pódia tady v Kingově památníku je dobrý příklad. Dodali jsme vlajky, balonky, transparenty, zvukotechniku, osvětlení, všechno. Dodali bychom i kapelu, kdyby nás o to požádali, ale tohle je jiný druh akce. Vyzdobili jsme sál a vybavili ho technikou, udělali ho útulným a použitelným. Radnímu stačilo jen vystoupit na pódium a začít mluvit.“

Radnímu stačilo jen vystoupit na pódium a nechat se zastřelit, pomyslel si Ollie.

„Mimochodem, dostanete zaplaceno?“ zeptal se.

„Co?“ nechápal Mastroiani.

„Za práci. Když ho zabili a tak?“

„Ale jistě. Tedy, doufám.“

„Kdo si vás objednal?“

„Výbor.“

„Jaký výbor?“

„Výbor za zvolení Hendersona.“

„Tak to stojí na smlouvě?“

„Přesně tak.“

„Kdo ji podepsal?“

„Nemám ponětí. Přišla poštou.“

„Máte ji?“

„Můžu vám ji najít.“

„Dobře. Rád bych viděl, kdo si vás najal.“

„Samozřejmě.“

„Všichni tihle lidé, co tu byli s vámi, když ho zabili, jsou stálí zaměstnanci?“

„Jak to myslíte, stálí zaměstnanci?“

„Pracoval jste s nimi už?“

„Ale jistě. Pořád.“

„Jsou všichni spolehliví?“

„Jistěže.“

„Všechny je znáte, je to tak? Kam tím mířím – mohl někdo z dělníků přijít s ukrytou…“

„Ne, ne.“

„… pistolí a odprásknout Hendersona, na to se ptám.“

„Z nich nikdo. Za každýho z nich se můžu zaručit.“

„Protože stejně budu muset udělat to, že někoho ze svých kolegů z okrsku pošlu, aby si s nimi osobně promluvil, pro případ, že by někdo z nich měl na radního pifku.“

„Myslím, že s tím si nemusíte dělat starosti.“

„Inu, já si s takovými věcmi starosti dělám. Proto taky budu potřebovat seznam všech lidí, co tu pracovali.“

„Samozřejmě. Ale všichni podepsali odpovědnost, takže si myslím, že nic nepatřičného nenajdete.“

„Proč podepsali odpovědnost?“

„Někdy děláme velké akce, kde se pracuje se šperky a podobně…“

„Mhm.“

„Starožitné poklady, znáte to, na těch velkých sídlech…“

„Tvrdíte tedy, že tihle muži jsou čestní lidé.“

„Je to tak.“

„Podle vás by neublížili ani mouše.“

„V zásadě je to myšleno přesně tak.“

„Stejně si s nimi budeme muset promluvit,“ nenechal se zviklat Ollie. „Takže já zase říkám vám, že až mi dáte od všech jejich jména, možná byste jim mohl doporučit, ať se příštích pár dní nevzdalují z města, dokud si s nimi moji lidé nepromluví.“

„Bude mi potěšením.“

„Výborně. Teď mi povězte, pane Mistrjonny.“

„Mastroiani.“

„Neřekl jsem to snad?“

„Ne, řekl jste… nevím už, jak jste to řekl, ale nebylo to Mastroiani.“

„Víte, myslel jste už někdy na změnu jména?“

„Ne.“

„Na něco jednoduššího.“

„Ne. Co například?“

„Jako Weeks, například. Krátké a úderné a snadné k vyslovení. A lidi si budou myslet, že jste příbuzný s americkým policejním detektivem.“

„Nemám pocit, že by se mi to líbilo.“

„Je to čistě na vás, příteli,“ usmál se Ollie.

„A já jsem Američan,“ připomněl Mastroiani.

„Jistěže jste,“ nepřel se Ollie, „ale povězte mi, Charlesi – smím vám říkat Charlesi?“

„Většina lidí mi říká Chuck.“

„I přesto, že většina Chucků jsou teplouši?“

„Já nejsem.“

„Vy nejste Chuck?“

„Nejsem teplouš.“

„Takže můžu vám říkat Charlesi?“

„No, dal bych přednost oslovení ‚pane Mastroiani‘.“

„Jistě, ale to nezní americky, ne? Povězte mi, Chucku, kde přesně jste byl, když radního zastřelili?“

„Stál jsem támhle nedaleko pultíku.“

„A?“

„Slyšel jsem výstřely. A pak padal.“

„Slyšel jste výstřely z boku?“

„Ne. Z balkonu.“

„Řekněte mi, co se přihodilo, Chucku. Vlastními slovy.“

„Jakými jinými slovy bych to měl říkat?“ podivil se Mastroiani.

„To je velmi vtipné, Chucku,“ zašklebil se Ollie jako drak. „Tak povídejte.“

Podle podání Mastroianiho to bylo tak, že radní, energický malý chlapík, vešel do sálu asi ve tři čtvrtě na devět, oblečený do džínsů a bavlněného svetru, velmi neformálně, rozumíte? Hned je ho všude plno, domlouvá se se svým tajemníkem a tím klukem, co vypadá jako školák, uděluje pokyny Mastroianimu a jeho partě, mává rukama jako větrný mlýn, pobíhá sem a tam, pokaždé, když se vznese nový balonek, kontroluje, jak vypadá pódium, pak pošle toho študáka na balkon, aby si poslechl ozvučení, načež si to jde nahoru poslechnout sám, zatímco jeho tajemník mluví do mikrofonu. Pak zase sejde dolů a ujišťuje se, že pódium je správně potažené a znak je přesně tam, kde ho chce mít, znovu zkontroluje zvuk a mávne na hocha na balkoně, který mu dá znamení palcem nahoru, a on se vrhne na světla, chce vědět, kde si ho najde reflektor, až ho uvedou…

„Tohle dělal, když ho zastřelili. Šel přes pódium k pultíku a nechal se sledovat světlem reflektoru.“

„Kde jste stál vy?“

„U řečnického pultu, už jsem vám to řekl. Díval jsem se nahoru na chlapíka v kukani a čekal, až radní…“

„Na jakého chlapíka v kukani?“

„Toho, co obsluhoval reflektor.“

„Někdo z vašich lidí?“

„Ne.“

„A kdo tedy?“

„Nemám potuchy. Měl jsem ho za zaměstnance památníku.“

„Kdo by to mohl vědět?“

„Netuším.“

„Myslel jsem, že zajišťujete všechno. Zvuk, světla…“

„Osvětlení pódia. Obvykle, když pracujeme v podobných sálech, mívají vlastní osvětlovací techniku a vlastního osvětlovače nebo technika, občas se mu říká osvětlovací technik…“

„Mluvil jste s tím chlapíkem z kukaně? S tím technikem nebo osvětlovačem nebo kdo to byl?“

„Ne, nemluvil jsem s ním.“

„Kdo s ním mluvil?“

„Pan Pierce na něj volal – Hendersonův tajemník – a taky radní sám. Myslím, že i ten študentík mu dával instrukce. Seshora z balkonu.“

„Byl ten mladík nahoře, když začala střelba?“

„Myslím, že jo.“

„Vy jste se tam nepodíval? Řekl jste mi, že odtud vyšly výstřely, a nepodíval jste se, kdo střílí?“

„Podíval, ale oslňoval mě reflektor. Svítil na radního, když kráčel k pultíku, a tam ho zastřelili.“

„Takže ten, co ho ovládal, byl pořád tam nahoře, je to tak?“

„Musel tam být, pane, ano.“

„Je tudíž třeba zjistit, kdo to byl,“ uzavřel Ollie.

Mířil k nim uniformovaný inspektor samý prýmek. Ollie považoval za vhodné se představit.

„Detektiv Weeks, osmaosmdesátý revír. První na místě činu.“

„Jste po čertech rychlej,“ opáčil inspektor a odkráčel.

2.

Když se Ollie vrátil k autu, pravé zadní okno bylo rozbité a dveře dokořán. Aktovka s Hlášením komisaři byla pryč. Ollie se otočil k nejbližšímu strážníkovi.

„Vy!“ zaburácel. „Jste policajt nebo portýr?“

„Pane?“

„Někdo se mi tu vloupal do auta a ukradl mou knihu. Všiml jste si něčeho, nebo jste se jenom dloubal v nose?“

„Pane?“ zopakoval strážník.

„Copak berou k policii hluchý?“ rozčilil se Ollie. „Pardón, osoby se zhoršeným sluchem.“

„Mám rozkaz nepustit nikoho nepovolaného k památníku. Zabili tam městského radního, víte?“

„Vážně?“ zaculil se Ollie. „Mně tady ukradli knížku!“

„To je mi líto, pane,“ odpověděl policista. „Ale můžete zajít do knihovny a vybrat si jinou.“

„Mlčte a dejte mi vaše číslo,“ odsekl Ollie. „Dovolil jste někomu poškodit policejní vůz a ukrást z něj cenný obsah.“

„Řídil jsem se podle rozkazů, pane.“

„Teď se chvíli řiď tímhle,“ řekl Ollie, sáhl si do rozkroku a zatřepal.

Oddílu detektivů 88. revíru velel detektiv poručík Isadore Hirsch, který byl shodou okolností Žid. Ollie neměl Židy nijak zvlášť v oblibě, nicméně očekával od něj férové jednání. Jenže Ollie neměl rád ani černochy a říkal jim „negři“, protože věděl, že je to dopaluje. Nebyl ani přítelem Irů, Italů, Hispánců nebo Latinoameričanů, nebo jak se tihle tanečníci tanga dneska nazývají. Stejné to bylo s Afghánci nebo Pákistánci nebo jinými muslimy zaplavujícími město, a to dávno předtím, než začali vyhazovat věci do vzduchu, a moc by nedal ani za Číňany nebo Japonce nebo jiná šikmooká individua. Ollie byl učebnicový xenofob, ale sám se považoval za člověka bez předsudků. Nikdy by nepřiznal, že soudí lidi podle rasy.

„Izzie,“ řekl a to jméno mu znělo velmi židovsky, „tohle je první velký zvíře, co mi za posledních deset let přišlo do cesty. Takže nahoře se rozhodli mi to sebrat? To není fér, Izzie.“

„Kdo tvrdí, že život je fér?“ namítl Hirsch a Ollie si pomyslel, že mluví jako rabín.

Ve skutečnosti vypadal Hirsch víc jako rabín než jako policajt, a obdržel víc pochval za statečnost, než si jakýkoli člověk zaslouží, jednu za to, že se postavil bývalému členovi sboru plnému záště a třímajícímu upilovanou brokovnici. Měl tmavé oči a tmavé vousy, trochu plešatěl a jeho protáhlá brada a smutná tvář s permanentně nasazeným zachmuřeným výrazem mu propůjčovala zjev toho, kdo by měl úpět u Zdi nářků v Jeruzalémě nebo v Haifě nebo kde to kčertu je.

„Byl jsem první na místě,“ připomněl Ollie. „To v tomhle městě něco znamenalo. To už teď neplatí?“

„Časy se mění,“ pronesl Hirsch jako rabín.

„Chci ten případ, Izzie.“

„Má patřit nám, v tom máš pravdu.“

„To teda zatraceně, že nám má patřit!“

„Zkusím někomu zavolat. Uvidím, co zmůžu,“ řekl Hirsch.

„Slibuješ?“

„Věř mi.“

Což obvykle znamenalo „nedělej vlny“. Ale Ollie ze zkušenosti věděl, že poručíkovo slovo má cenu zlata. A jako hříšník svému zpovědníkovi nebo malý kluk tátovi dodal: „A taky mi ukradli knížku, Izzie.“

Své sestře to pověděl později toho večera.

„Isabelle, ukradli mi knížku.“

V protikladu ke svému „velkému“ bratru byla Isabelle Weeksová tenká jako proutek. Ve tváři však měla tentýž podezřívavý výraz a stejný pátravý pohled v pronikavě modrých očích. Dalším vrozeným rysem, který měli společný, byla obrovská chuť k jídlu. Ale ať už toho Isabelle snědla, kolik chtěla – a právě v tuto chvíli s chutí pořádala pečené hovězí, které jim připravila k večeři –, její váha se neměnila. Oproti tomu Ollie, cokoliv snědl, se okamžitě proměnilo… inu, v rozměrnost. To nebylo fér.

„Kdo ti ukradnul knížku?“ zajímala se Isabelle. „Jakou knížku?“

„Říkal jsem ti, že píšu román…“

„No jo.“

Zapomněla na to. Cpala si do pusy šťouchané brambory polité omáčkou. Co je tohle za sestru? Pracuje na tom už od Vánoc a ona se zeptá jakou knížku! Panebože!

„Měl jsem ji v autě na zadním sedadle, někdo si jí všimnul, rozbil okýnko a ukrad ji.“

„Proč by ti měl někdo krást knížku?“ nechápala. Vyznělo to, jako by myslela harmoniku nebo něco podobně bezcenného.

Ollie neměl vůbec náladu bavit se o svém románu s trubkou, jako je jeho sestra. Pracoval na něm příliš dlouho a příliš tvrdě a kromě toho uměleckému dílu přináší smůlu, když o něm mluvíte s někým, kdo není obeznámen s jemnostmi literatury. Nejprve knihu pojmenoval Zlé peníze, což byl padnoucí název, protože kniha pojednávala o bandě penězokazů, kteří tiskli tak dokonalé padělky stodolarových bankovek, že je nebylo možné rozeznat od pravých. Jenže v partě je zrádce, který uteče s šesti miliony čtyřmi sty tisíci dolary a ukryje je ve sklepě v Diamondbacku – který Ollie nazval ve své knize Rubytown –, a celý příběh je o tom, jak vynikající detektiv ne nepodobný Olliemu vypátrá hledaný kontraband a je povýšen a vyznamenán.

Ollie zavrhl název Zlé peníze, když si uvědomil, že slovo „zlé“ vyvolá kritiku nějakého přechytralého recenzenta. Zkusil název Dobré peníze jakožto litotes, což je řečnická figura, pomocí níž to, co máme na mysli, vyjadřujeme jako zápor opaku. Ale usoudil, že jen málo čtenářů – a také nepříliš mnoho editorů – tento trik pochopí, a tak i tento název zamítl, ovšem ne knihu samotnou.

Knížka mu zpočátku působila potíže. Trochu jiné než ty, které měl s učením prvních tří tónů písně Noc a den, kterou nakonec zdolal díky slečně Hobsonové, své milované učitelce klavíru. Potíž byla v tom, že si přál znít jako tihle nanicovatí autoři, kteří si k policii ani nečichli, a přesto psali o „policejních procedurách“, a když se je pokoušel napodobit, ztrácel svou vlastní osobitost, svou takříkajíc weeksovitost.

A pak přišel ten skvělý nápad.

Co kdyby knihu sepsal jako detektivní hlášení? Svým vlastním jazykem, tak jak ho vyťukává na předtištěný formulář, třebaže ne ve třech průklepech. (Zpětně si přál, aby knihu napsal ve třech průklepech.) Napíše to tak, jak je zvyklý ze zpráv pro nadřízené důstojníky, pro svého poručíka, nebo řekněme pro náčelníka detektivů, nebo – a proč by ne – komisaře! Svým vlastním jazykem, vlastními slovy, bez příkras, tohle jsem já, lidi, detektiv první třídy Oliver Wendell Weeks. Nazve knihu Hlášení detektiva nebo Zpráva od detektiva nebo… Počkat. To je ono!

„Hlášení komisaři,“ řekl nahlas.

Když se dostavila inspirace, právě jedl. Vytáhl papírový ubrousek z držáku na stole v pizzerii, vytáhl z kapsy propisku, nakreslil na ubrousek obdélník…

… a dovnitř něj začal psát:

A bylo to.

Vymyslel název, vymyslel přístup a už byl na koni.

„Byla v tý aktovce, cos mi dala,“ vysvětloval Ollie. „Možná si myslel, že je tam něco jinýho. V osmaosmdesátým se v takovýchhle aktovkách převážejí jenom stodolarovky nebo koks. Asi si myslel, že se mu podařil skvělej úlovek.“

„To teda jo,“ ušklíbla se Isabelle. „Tvůj velkej román.“

Někdy jí bude muset vysvětlit, že hubeňouři by se neměli pokoušet o sarkasmus.

„Taky se mi snaží sebrat tu velkou vraždu, ke který jsem se dostal.“

„Třeba projeví víc respektu, až ten tvůj velkej román vyjde.“

„Zas tak velkej není,“ usmál se Ollie. „Co se týče délky.“

„Každopádně nevím, proč se čílíš. Vytiskni si ho znovu.“

„Cože?“

„Vytiskni si ho znovu. Sedni k počítači a…“

„K jakýmu počítači?“

„Nechceš mi snad tvrdit, že jsi ho psal rukou do žlutýho linkovanýho bloku.“

„Ne, já…“

„Rtěnkou na toaletní papír?“ zasmála se Isabelle vlastnímu vtipu.

„Ne, napsal jsem ho na stroji,“ opáčil Ollie. „Víš, Isabelle, někdo by ti měl říct, že sarkasmus nefunguje, když vážíš dvacet kilo i s postelí.“

„Máš pravdu, jenom velký lidi můžou používat sarkasmus. Co je to stroj?“

„Psací stroj. Ty moc dobře víš, co to je.“

„Chceš říct, že nemáš kopii tý knížky?“

„Jenom poslední kapitolu. Ta zůstala doma.“

„Co dělá doma?“

„Možná bude potřeba doladit.“

„Doladit? Je to snad klavír v obýváku?“

„Nic není hotovo, dokud to není hotovo.“

„Takže jestli to chápu správně, všechno kromě poslední kapitoly ti ukradli z auta.“

„Pět šestin mýho románu, jo.“

„Kolik to dělá?“

„Asi třicet šest stránek.“

„Není to na román trochu málo?“

„Když je dost dobrej, tak ne. Míň je někdy víc. To je zásada nás spisovatelů.“

„Vy spisovatelé jste nikdy neslyšeli o kopíráku?“

„Proto jsou na světě copycentra, aby si člověk nemusel špinit ruce. Kromě toho nemám čas pachtit se s kopírákem. A netušil jsem, že se mi nějaká vylízaná smažka vloupá do auta a ukradne mi knížku. Náhodou se zrovna na tom místě zabývám drobným zločinem,“ začal nabírat páru, „náhodou jsem zrovna policejním důstojníkem…“

„A já si myslela, že jsi Nora Robertsová.“

„Isabelle, sarkasmus vážně…“

„Nebo Mary Higginsová Clarková…“

„Jsem detektiv Oliver Wendell Weeks,“ zvedl se od stolu a mrštil ubrouskem do talíře. „A na to nezapomínej!“

„Sedni si a dej si zákusek.“

Detektiv Steve Carella se dozvěděl o tom, že vražda Hendersona patří Špekounovi Olliemu Weeksovi, v úterý ráno, když ho poručík Byrnes zavolal do své rohové kanceláře a hodil na stůl výtisk ranních městských bulvárních novin.

„Viděl jsi to?“ zeptal se.

Titulek na přední straně zněl:

88. REVÍR VYŠETŘUJE

VRAŽDU HENDERSONA

S podtitulem

ZLATÁ RYBKA PRO MÍSTNÍ POLICII

„Vypadá to, že nejrychlejší byl Špekoun Ollie,“ uvažoval Byrnes.

„Vydělá na tom,“ řekl Carella.

„My na tom tratíme,“ namítl Byrnes. „Henderson bydlí v osmdesátém sedmém. Bydlel,“ opravil se. „Ve Smoke Rise.“

Smoke Rise byla oplocená a uzavřená rezidenční oblast čítající asi pětasedmdesát domů, postavených na skalních terasách nad řekou Harb. Obyvatelé Smoke Rise měli k dispozici otevřený i krytý bazén, posilovnu a v noci nasvícené tenisové kurty. Na pozemku stála i soukromá škola – Smoke Rise Academy – pro první až osmou třídu, s vlastním fotbalovým a baseballovým družstvem, jejichž černošedé dresy připomínaly stoupající kouř.

Kdysi, už hodně dávno, tu měl Carella případ únosu v sídle muže jménem Douglas King, jehož pozemky ležely na samém okraji okrsku. Za nimi se nacházela už jen řeka Harb a vedlejší stát. V tomto výjimečném koutě 87. revíru vytvářelo Smoke Rise velmi městskou atmosféru, která zároveň působila také venkovsky a jakoby z jiného světa. Smoke Rise znamenalo bohatství a exkluzivitu.

Zde také, ve stromy stíněné ulici jménem Prospect Lane, žil se svou ženou a dvěma dětmi městský radní Lester Henderson. A jen necelých deset kilometrů odtud (které vypadaly jako stovky mil) – v památníku Martina Luthera Kinga na St. Sebastian Avenue v Diamondbacku, černošské a hispánské čtvrti města, která se vlní jako chřestýš na okraji civilizace – byl včera ráno zastřelen.

„To znamená, že Ollieho můžeme čekat každou chvíli,“ poznamenal Byrnes.

Oba se na sebe podívali. Carella při tom vzdychl.

Ollie se však objevil teprve ve dvanáct hodin, přesně v čase na oběd. Jeho vnitřní hodiny mu vždycky řekly, kdy je čas k jídlu. Občas si myslel, že mu čas k jídlu hlásí neustále.

„Jde někdo na oběd?“ zeptal se.

Otevřel vrátka v žebrovaném zábradlí, které oddělovalo služebnu od dlouhé chodby, a batolil se – to je ten správný výraz, pomyslel si Carella – místností ke Carellovi, který seděl za svým stolem. Toho jasného dubnového poledne měl na sobě kostkované sportovní sako přes zelenou golfovou košili a modré kalhoty z dakronu. Vypadal jako římská galéra v plné plavbě. Naproti tomu Carellovi – který si pozval na schůzku oběť vloupání a teď čekal, že se každou chvíli objeví – to v plátěné košili barvy pšenice s rozhalenkou u krku a vyhrnutými rukávy a v tmavě hnědých kalhotách ladících k barvě jeho očí navýsost slušelo. Ollie si teprve teď všiml, že má oči mírně sešikmené, což mu dodávalo poněkud orientální vzhled. Uvažoval, jestli se někde v rodokmenu vyskytuje malý Číňánek v plné zbroji, co, děcka?

„Jak se má můj navěky vděčný přítel?“ zeptal se. Narážel na fakt, že kolem Vánoc mu zachránil život, a to dokonce hned dvakrát.

„Navěky vděčně,“ opáčil Carella. Upřímně řečeno, pomyšlení, že je Ollieho dlužníkem, se mu ani trochu nelíbilo. „Co tě přivádí do téhle části města?“ zeptal se jakoby nic.

„Vypadá to, že jeden zdejší obyvatel se nechal včera ráno zamordovat,“ zakřenil se Ollie.

„Tak to chápu,“ přikývl Carella.

„Tak proč se ptáš, kuřátko moje?“ pokračoval Ollie ve své proslulé imitaci W. C. Fieldse. Ironií bylo – což si ovšem neuvědomoval – že dnes nikdo neví, kdo to byl W. C. Fields. Kdykoliv Ollie hrál své divadlo, všichni si mysleli, že předvádí Ala Pacina ve Vůni ženy.

„Chceš jít něco zakousnout?“

„Haha, co tam máš dál?“ zeptal se Carella.

Sarkasmus, pomyslel si Ollie. Dneska všichni používají sarkasmus.

Vybrali si bufet na rohu Culverovy a Jižní jedenácté. Podle Ollieho podnik provozovalo podsvětí, o čemž Carella pochyboval, protože pracoval v tomhle revíru už věky a kromě prostituce a sázek zlí hoši postoupili kšefty černým gangům a kolumbijským ozbrojencům. Černoši většinou trávili čas provozováním kraválu v ulicích, než přišli na to, že se dají vydělat peníze prodejem drog. Kolumbijské gangy už to všechno znaly. Drogy bohužel nikomu nebránily ve vraždění jiných. Naopak, jako by ho ještě povzbuzovaly.

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekl Ollie. „Budu mít plno práce se čmucháním kolem památníku a jak se někdo mohl dostat dovnitř a ven s dvaatřicítkou, která podle balistiků zabila Hendersona. Víš, jeho názory nebyly v takzvaný negerský komunitě přijímány s nadšením, takže není vyloučeno, že ho oddělala nějaká naštvaná osoba tmavší barvy pleti, jak se občas sami nazývají.“

„A co chceš, abych udělal?“ zeptal se Carella.

Díval se, jak Špekoun Ollie jí. Každému, kdo sám nebyl žroutem, to muselo připadat jako nezvládnutelný úkol. Ollie si na začátek objednal tři hamburgery, držel je oběma rukama a hltal je skoro celé, k tomu do sebe soukal obrovský talíř hranolků s kečupem a pil už druhý mléčný koktejl s čokoládou – jako nezastavitelný konzumační stroj, který v jednom pohybu jí, pije, srká, slintá a bryndá.

„Chci, abys zajel do Smoke Rise,“ řekl Ollie a mávl na servírku, „promluvil si s vdovou, zjistil, co se dá, jestli měl nějaký nepřátele kromě obvyklých podezřelých… ano, kotě, dal bych si ještě tohle, když budete tak laskavá,“ obrátil se k servírce. „Přineste mi další koktejl, čokoládovej, a ještě jeden hamburger, a támhleten jablečnej koláč – je to jablečnej koláč? – vypadá dobře, s troškou vanilkový zmrzliny, prosím, řekněme dva kopečky. Je jablečnej?“

„Ne, je s jahodami a broskví,“ odpověděla servírka, která už v půl jedné odpoledne vypadala unaveně. Jenže Olliemu se líbily ženy, které vyhlížely uštvaně a schlíple.

„Jo, jahody s broskví zní taky dobře,“ usmál se. „A dva kopečky zmrzliny, oukej?“

„Ano, pane.“

„Ta zástěra vám moc sluší,“ zalichotil jí. „Ale ano, drahoušku, přemýšlela jste už o modelingu?“

Číšnice se usmála. Ollie jí úsměv oplatil. Carella se zakousl do grilovaného sýrového sendviče.

„Rád bych si prohlídnul místo činu,“ řekl. „Abych si udělal obrázek, co se tam stalo, než půjdu za nějakou vdovou.“

„Co to s tím má společnýho?“ nechápal Ollie.

„No, jejího manžela zastřelili a ona možná bude chtít vědět něco víc.“

„Řeknu ti všechno, co v tuhle chvíli potřebuješ vědět. Není třeba ztrácet čas. Byl tam, seznamoval se s místem a pomáhal svým lidem připravit sál na to, co vypadalo na velkej sjezd. Někdo ho z boku střelil, nebo možná z balkonu, nebo bůhvíodkud – pořád čekám na informaci o dráze střely i na všechny ostatní nesmysly od patologa a z balistiky. Od svědků na místě mám tři různý domněnky. Jeden tvrdí…“

„Kdo jsou ti svědci?“

„Chlapík jménem Alan Pierce, co dělal Hendersonovi tajemníka, pak majitel firmy, co dodávala balonky, vlaječky a ostatní cetky. Oba stáli hned vedle radního, když ho provrtala kulka.“

„Co slyšeli?“

„Pierce říká, že výstřely přišly ze strany. Ten druhej chlap – jmenuje se Chuck Mastroiani a je to jeden z tvých krajanů,“ usmál se Ollie, jako by vyprávěl lechtivý vtip, „tvrdí, že se střílelo z balkonu. Ani jeden z nich nerozezná hodinky od holínek. Třetí maník, nějakej ňouma ze školy, seděl přímo na balkoně a asi proto mi pověděl, že výstřely přišly zdola. Ať už se střílelo odkudkoliv…“

„Kolik bylo výstřelů?“ zajímal se Carella.

„Šest. Podle balistiků se střílelo z dvaatřicítky Smith & Wesson, což znamená, že střelec do něj vyprázdnil zásobník. Znamená to zuřivost nebo běs? Přivádí nás to k možnosti, že to udělal čmoud – ó, pardon, zapomněl jsem, že nemáš rád slang.“

„Některý lidi by tvůj slang mohli považovat za rasistický narážky,“ připomněl mu Carella.

„Hohó, můj drahý příteli,“ zasmál se Ollie v pokusu o imitaci poslance britského parlamentu, ale vyšel mu z toho zase W. C. Fields nebo Al Pacino. „Je velkej rozdíl mezi politickou nekorektností a rasismem.“

„Někdy ten rozdíl vysvětli Artiemu Brownovi.“

„Brown je dobrej polda,“ uznal Ollie. „Na negra.“

„A toho negra mu vysvětli taky.“

„Steve, netrap moje čelisti. Zachránil jsem ti prdel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha Špekouna Ollieho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.