Lustr pro papeže

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Tománek

Lustr pro papeže – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Tománek

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2019

Cover picture © Monica Conaghan/Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7597-547-8

ISBN e-knihy 978-80-7597-591-1 (1. zveřejnění, 2019)

Tato kniha je volně inspirovaná skutečným životním příběhem a reálnými svědectvími bývalých vězňů a vyprávěním očitých svědků. Samotný příběh, některé detaily a postavy byly autorem upraveny nebo časově přesunuty. V některých případech se jedná o čistou fabulaci autora.

Prolog

V té báječné době, kdy jsme se všichni bezstarostně dívali na večerníčky s Křemílkem a Vochomůrkou, loupežníkem Rumcajsem, poslouchali písně Karla Gotta, Heleny Vondráčkové a skupiny Olympic.

V časech Tří oříšků pro Popelku a dalších těch skvělých českých filmových komedií, které všichni milujeme dodnes.

Tehdy, když ostatní mlčeli, se skutečně odehrával nejen tento příběh...

Nikdy se nemůžeme posunout dál, pokud se nevyrovnáme s vlastní minulostí

/ LÉTO 1969 /

Začátkem roku se na protest proti ruské okupaci upálili Jan Palach a Jan Zajíc.

Všichni se ale cítili šťastní při zpěvu Bludičky Julie Hanky Zagorové, Karel Gott získal svého šestého Zlatého slavíka a vyšlo první číslo časopisu Čtyřlístek.

V Americe se Richard Nixon stal 37. prezidentem, John Lennon se oženil s Yoko Ono a člověk konečně stanul na povrchu Měsíce.

Hojsova Stráž

Mohlo být tak před sedmou, když jsme se vypotáceli z kina.

„Smradi!“ hrozila pěstičkou stará uvaděčka v modrém dederonovém plášti.

„My jsme taky světáci!“ zavolal Vojta přes rameno směrem ke vchodu biografu.

„Mám zavolat bezpečnost, chuligáni?!“

„Klid, matko, my jsme jenom fasádníci!“ rozhlédl jsem se po obličejích zamračených lidí, které jsme asi v kině trochu rušili. Proč ale točit komedie, když by se u nich neměl člověk smát, no ne?

„Ty vole, vy mi dáváte!“ Jindra pořád slzel smíchy.

Několik zamilovaných párů, které jsme míjeli, se naštěstí také usmálo.

„Do kina před vandrem, to byl nápad... Kdo to kdy viděl,“ zakroutil jsem hlavou. „Hele, pojďte, ať stihnem ten vlak v osm,“ hodil jsem si bágl přes rameno a obrátil se na kluky. Jindra už se trochu uklidnil a Vojta si akorát zapaloval cigáro.

Uvaděčka se naštěstí začala věnovat dalším postupně se normalizujícím občanům, kteří přišli na film od půl osmé, a my máničky jsme ji přestaly zajímat.

„To jsem zvědavej, kdy ten film zakážou. Tvůj fotr asi nedával bacha, co?“ otočil se Vojta jen tak mimochodem na Jindru a vyfoukl perfektní kroužek cigaretového kouře.

„Hele, neser! Víš přece, co si o něm myslím,“ zablesklo se Jindrovi v očích. Vojta vždycky věděl, jak ho vyprovokovat.

„Klídek, Jindro, za svý fotry nikdo nemůže,“ poplácal ho Vojta po zádech, přehodil si přes rameno kytaru a loudavým krokem se vydal za mnou.

„Dáš si čouda, Chlupe?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vsadím se s tebou, o co chceš, že než skončíš školu, začneš,“ smál se a labužnicky vyfukoval obláčky šedého kouře.

Vojtovi bylo už skoro osmnáct a byl z nás tří nejstarší. Uměl hrát perfektně na kytaru a tmavé vlasy měl dlouhé tak akorát, aby mu to na učňáku ještě prošlo, a přitom byl pořád ještě za páska. Rašily mu tmavé vousy a díky tomu vypadal ještě tak o pět let starší. Perfektní koktejl a na holky to fungovalo dokonale. Oproti tomu Jindra byl z nás nejmladší a současně i nejmenší, jeho fotr byl navíc nějakej dobře kovanej kádr s červenou knížkou, takže si ho Vojta dost často dobíral. Jednoduchý pravidlo, jako v každý skupině kamarádů – jeden nekorunovaný vůdce a jeden otloukánek. Dokonalá symbióza – úplně stejný pravidlo přírody, jako že spolu chodí hezká a ošklivá holka. Těží z toho dokonale obě – hezká si připadá vedle škaredky ještě přitažlivější a ta druhá má velkou šanci, že se s ní díky hezký kamarádce budou bavit kluci a ona bude mít šanci někoho, kdo zbude, ulovit. Já vždycky býval ten střed, co se nikam moc necpe a nevyčnívá, ostatní ho berou, ale zase není takový frajer, aby otevřeně partu vedl. Když na to ale přijde a nikdo jiný se k tomu nemá, klidně přeberu iniciativu nebo dám i někomu do držky, když mě vytočí – jen se k tomu prostě nehrnu.

„Dáš mi jednu?“ doběhl nás Jindra a srovnal s námi krok.

Vojta vyklepl z krabky jednu startku, zapálil ji o svou a podal mu ji.

„Dík,“ usmál se vděčně Jindra a instinktivně se rozhlédl. „Neboj, fotr tě určitě neuvidí,“ smál se Vojta.

„Tak už toho nech!“ dloubl jsem Vojtu loktem a měl co dělat, abych se nesmál i já. Občas mi bylo Jindry docela líto, ale že by ho jeho otec zabil, kdyby ho viděl s cigárem, to byl zase fakt.

Šli jsme mlčky. Slunce nás příjemně hřálo do zad a po odpolední výhni nebylo ani památky. Na nádraží jsme to měli přes centrum Klatov asi dvacet minut. Každýmu z nás cinkaly v báglu tři lahváče a celý víkend na čundru byl před náma. Co víc si může šestnáctiletej kluk za socíku přát.

***

„Třikrát Hojsova Stráž, prosím.“

Starý nádražák za okýnkem si mě chvíli prohlížel, pomalu nastavil strojek na tisk a podal mi tři kartonové jízdenky. Zaplatil jsem avyšel před nádražní budovu. Kluci seděli opření o zeď a Vojta akorát otevíral první lahev piva.

„Za chvíli to bude jak chcanky. Musej rychle někam do potoka! Zelený, nebo hnědý, Chlupe?“

„To je fuk,“ sedl jsem si k nim na zem a vzal si od Vojty otevřenou lahev.

„Tak ať se hlavně nepokazí počasí a dojdem aspoň na tu Kvildu,“ pronesl Vojta přípitek a tři lahve o sebe cinkly svým nezaměnitelným zvukem.

Mžourali jsme do slunce a sledovali nekonečně se vlekoucí ručičku na nádražních hodinách.

„Čekám to každým dnem, pánové,“ postřehl jsem ve Vojtově hlase změnu. Trochu jsem se nadzvedl, abych viděl jeho směrem.

Skupinka sedmi vojáků ve vycházkovém oblečení postávala pod hodinami a čekala na vlak.

„Při mojí smůle skončím v nějaký prdeli na východním Slovensku.“

„Třeba to uhraješ na modrou...“ pokusil se Jindra.

„Maj slabý ročníky a ten doktor u odvodu je svině. Pokud ti nechybí noha, máš smůlu. Mně fotr modrou nezařídí,“ zavdal si Vojta pořádného loka.

„Uvidíš, třeba to nebude tak zlý, Vojto,“ ale sám jsem tomu moc nevěřil. Podobné zvěsti se ke mně dostaly totiž taky – ty se šíří rychle. Já měl před sebou sice ještě dva roky školy, ale už jsem kolem sebe zřetelně cítil, jak mě ta vidina dvou totálně ztracených let na buzerplace obchází jako stín.

Ozval se hlasitý pískot brzd motoráku.

„Tak jdeme, pánové – víkend si zkazit nenecháme!“ zasmál se Vojta, vzal usárnu, kytaru a vykročil směrem ke dvěma červenobílým vozům osmsettřicítky s typickou rudou hvězdou na kabině – jasně, až na věčný časy.

Nalezli jsme si do druhého, horkem rozpáleného vozu a vrecka hodili na sedadla okolo nás. Vojáci nastoupili do prvního vagónu a kromě jednoho spícího dědy vlakem takhle večer nikdo nejel, takže jsme měli skoro celý vagón jen pro sebe.

Vojta se uvelebil u okýnka a natáhl si nohy na protější sedačku.

„No chybí nám něco?“

„Jen to bahno by mohlo bejt sakra studenější,“ zasmál jsem se a znovu jsme si všichni ťukli lahvemi.

Zazněla píšťalka, dieselový motor zabral a motorák se pomalu rozjel. Nesnesitelně těžký vzduch s pachem nafty se za jízdy mírně pohyboval – aspoň se o to tedy snažil.

Vojta si brnkal na kytaru a mě pomalá jízda příjemně uspávala.

„Lístky, pánové! A co ty nohy a pivo?“

Otevřel jsem oči a díval se do tváře mladé výpravčí v kloboučku. Určitě jí nebylo víc než dvacet a na drážního zaměstnance byla neskutečně přitažlivá. Dívala se na nás ale trochu přísně.

Vojta shodil nohy ze sedačky, líně vzhlédl od kytary a s hraným důrazem se začal zaujatě rozhlížet po celém vagónu.

„Hledáte něco?“ vypadla průvodčí na moment ze své role.

„Koukám, kde jste nechala ostatní...“ předstíral stále Vojta, že pohledem prohledává prázdný vagón.

„Ostatní?“ změřila si ho průvodčí pohledem.

„Přece nám nechcete tvrdit, že s tímhle obličejem štípete lístky a nehrajete v Semaforu? Hledám Suchýho,“ usmál se na ni Vojta potutelně a hrábl do strun.

„Zuzano, chci ti jenom jednu větu, jenom jednu prostou větu vyjevit...“

„Těsně vedle, kovboji, jsem Jitka,“ řekla s hraným dotčením průvodčí a mírně se usmála a silně začervenala. Nebo to bylo opačně?

„Jedna nula pro Československé státní dráhy,“ uklonil se uznale Vojta.

Jitka se zvonivě zasmála a bezděčně si sáhla na své zrzavé vlasy. Vojta byl machr.

„Nedáte si s náma?“ obratně jsem z usárny vylovil jednoho lahváče.

„Neblázněte, jsem ve službě,“ rozhlédla se průvodčí po prázdném vagónu.

„Nebojte, my to na vás určitě neřekneme,“ zasmál jsem se, otevřel pivo jedním pohybem o kovový okenní rám a podal jí ho.

Jitka se ohlédla po spícím dědovi, otřela si pot z čela a rychle si sedla mezi nás.

„Ale jen jedno, a že je to horko,“ usmála se plaše a napila se.

„Takhle se mi ta socialistická družba líbí,“ zasalutoval Vojta a všichni jsme si opět přiťukli.

„Tak kam se chystáte, kluci?“ prohlížela si nás Jitka, ale mluvila vlastně jen na Vojtu.

„Chceme dojít z Hojsovky na Kvildu.“

„No, to je slušná dálka, to je tak třicet kiláků.“

„Čtyřicet,“ dodal jen tak mimochodem Vojta, lokl si piva, odložil ho na stoleček a začal brnkat na kytaru.

„Ty tu někde bydlíš?“ snažil jsem se taky zapojit do debaty. „Jako že znáš tak dobře Šumavu...“ dodal jsem na vysvětlenou a cítil, jak trapně to zní.

„Jo, jsem náhodou z Hojsovky,“ zasmála se zase zvonivě Jitka a mrkla na mě a já se začervenal úplně. Sakra. Proč se jen nedokážu uvolnit jako Vojta. Jindra udělal dobře, že držel hubu a jen tiše upíjel pivo.

„Tak to bys nám zejtra mohla ukázat cestu,“ vzhlédl Vojta od kytary.

„To bych asi mohla,“ usmála se líbezně na Vojtu, „ale bohužel zítra večer hraju v Semaforu.“

„Dva nula pro dráhy,“ uznale hvízdl Vojta.

„Proč nejedeme?“ podíval se Jindra z okýnka.

„Sakra!“ Jitka praštila pivem o stoleček, dvěma skoky byla u dveří, otevřela je a vyklonila se na nástupiště. Rozhlédla se, vytáhla plácačku, zamávala s ní a pískla. Práskla dveřmi a vlak se konečně rozjel.

„Tak proto se ve službě nesmí pít, pánové,“ vracela se k nám, ale zůstala stát. „Budu muset obejít zase druhý vagón. Díky za pivo.“

„Co stou zítřejší cestou?“ nedal se Vojta.

„Přijďte večer na zábavu v hospodě,“ otevřela si kličkou dveře mezi vagóny, usmála se na Vojtu a dveře zabouchla.

„A lístky nám jako nikdo necvakne?“ volal do zavřených dveří Vojta. „To jsou mi pořádky. Tady Chlup si nebude mít co dát do cancáku,“ smál se na celý kolo.

Bylo až neuvěřitelný, jak jednoduchá lichotka platí skoro na každou ženskou. Hezký řekni, jak je chytrá, a chytrý, jak je hezká – jednoduchý a léty prověřený. Každá se dá ukecat, a když ne, tak jen povídej dál. Tohle byla jedna z mála pouček, která mi zůstala po tátovi. Druhá byla: nikdy se neposer.

Já i Jindra jsme na beton věděli, že si večer Vojta vrzne. Nebylo to potřeba rozpitvávat – oba jsme mu jen tiše záviděli.

A já ve skrytu duše doufal, že má snad Jitka nějakou ne moc ošklivou kamarádku.

***

Poslední z vlaku jsem vyskočil já. Jitka mávla plácačkou, pískla, mrkla na Vojtu, motorák vypustil z komína namodralý obláček naftového kouře a líně se rozjel směrem k Železné Rudě.

„Tak to bysme měli,“ zhodnotil situaci Vojta a zapálil si cigáro.

Slunce už dávno zapadlo za oprýskanou nádražní budovu a začalo se pomalu smrákat.

„Měli bysme se někde zabydlet, než padne úplně tma,“ podíval jsem se po kamarádech.

„Do Hojsovky je to asi kilák přes hřeben lesem, tam nějakej pěknej plácek na bivak určitě najdem.“

Nahodili jsme usárny na záda, přešli koleje a vydali se po lesní vyšlapané cestě směrem k vesnici.

„Zajímalo by mě, kterej zelenej nebo rudej mozek napadlo postavit stanici v lese mezi dvěma vesnicema,“ rozhlédl jsem se po okolní divočině.

„Jo jo, Chlupe, to je klasický bolševický plánování,“ zasmál se Vojta a šlehnul pohledem po Jindrovi. „Prostě nějakej soudruh řekl, že nádraží bude tady. Atak tu je.“

„Jděte už do prdele, kluci!“ naoko uraženě se ozval Jindra.

Do kopce jsme šlapali mlčky.

„Co ty, Chlupe, jak si pokročil s tim fichtlem?“ ozval se Vojta.

To mě na něm vždycky štvalo – nedal si prostě s rejpáním pokoj. O mém starém nepojízdném mopedu, jsme se bavili na každým čundru snad stokrát – moc dobře věděl, že nemám prachy na novej karburátor. A bez něj prostě nepojede. Jemu se to kecalo s fungl novou dvěstěpadinou kejvačkou.

„Makám na něm…“ přidal jsem do kroku.

Konečně jsme se vyškrábali do sedla mezi dvěma kopci.

„Ty vole, chlapi, to je výhled!“ zapálil si Vojta cígo a jedno podával Jindrovi. „Jo, bejt tak támhle, pět kiláků za kopečkama.“

„… se zeptej těch lampasů z vlaku, třeba tě pustěj,“ oplatil jsem Vojtovi fichtla.

„Tak kde se utáboříme, kluci?“ porozhlédl se Jindra po planině.

„Rozbil bych to támhle pod těma smrčkama, ať jsme trochu stranou cesty,“ rozešel se Vojta směrem k mlází.

Vytáhli jsme z batohů celty a konečně si udělali pohodlí.

„Lábuž, chlapi,“ dal jsem si ruce za hlavu a podíval se na tmavnoucí nebe a první jasné hvězdy, „jen ty lahváče nemáme kam dát.“

„To je fakt, tady na kopci žádnej potok není, ale přes noc snad vychladnou i venku,“ rovnal svoje piva Jindra pod smrček.

„Docela bych něco zakousnul,“ zvedl jsem se na lokty a podíval se na kluky, kteří se mi začali ztrácet ve stále houstnoucím šeru. Vojtu jsem poznal jen podle žhavého retka.

„Já už bych docela šel do tý hospody,“ nedočkavě se zvedal Jindra.

„Klídek, na tebe tam stejně nikdo nečeká, Jindro,“ rýpnul jsem si zase já. „Ale ta buchta tam beztak ještě nebude. Jestli končí šichtu v Železný Rudě, bude jí to trvat tak ještě aspoň hodinu nebo dvě, než se vrátí domů, převlíkne se a přijde na tu zábavu.“

„To je fakt,“ uznale kývl Vojta mému odhadu a podíval se na hodinky.

„Doufám, že přivede nějaký další kůže.“

„Máme určitě ještě hodinu času, ale oheň bych asi už nedělal.“

„Hele, tak mi pojďte posvítit a já otevřu aspoň to vepřový,“ začal hrabat Jindra v batohu, „a dáme si ho s chlebem.“

Neochotně jsem se zvedl a bliknul mu svou vojenskou baterkou – poslední z mála věcí, co mi spolu s nepojízdnou motorkou a radami do života zůstala po tátovi.

„Sakra, bacha! Nepocintejte mi tím mastným tu celtu!“ odháněl nás naoko Jindra, ale byl vlastně rád, že jíme jeho naložený maso.

„Jednota vaří za vás, chlapi, tak si toho važte!“ zadeklamoval jsem, otřel si nůž do trávy a zapil lojovaté maso zteplalým pivem.

„Tak abysme pomalu vyrazili smočit moudíčko,“ oklepal ze sebe Vojta trávu a vstal.

Složili jsme celty a schovali usárny pod rozložité větve malých smrků. Vojta si přehodil přes rameno kytaru a vydali jsme se směrem k vesnici.

„Jindro, cejtim v kostech, že si konečně vrzneš,“ vzal Vojta otcovsky Jindru okolo ramen.

„Hele, Vojto,“ špitl nesměle Jindra, „a máš nějaký šprcky?“

„... si dávám bacha, ne vole?!“ smál se Vojta a měsíc nám svítil na cestu k vesnici.

***

Nad vchodem do hospody blikalo začouzené světlo a kolem něho zběsile létaly desítky můr. Okna byla otevřená dokořán a do tiché noci se linul řev Lady Carneval v podání místní nebo nejdál přespolní skupiny.

Podívali jsme se s Vojtou jeden na druhého.

„No potěš koště.“

Několik místních cápků postávalo pod okny a pilo pivo z kelímků.

Prodrali jsme se dveřmi k výčepu.

„Ta tvoje buchta tu ještě asi není,“ projížděl jsem rychle pohledem plný sál.

„Cože?“ snažil se Vojta překřičet ryk kapely.

„Že tu není, vole!“ křikl jsem mu do ucha.

„Tak si dáme tři bahna a počkáme venku,“ otočil se Vojta na umaštěnýho hospodskýho s přehazovačkou, kterýho přes kouř nebylo skoro vidět.

„Ven, nebo dovnitř?“

„Tři kelímkáče!“ zavolal Vojta, aby přehlušil hudbu.

Hospodský natočil tři kelímky a tím, že se ani nenamáhal zastavovat pípu, bylo víc piva ve výlevce než v nich.

Vojta zaplatil a prodrali jsme se ven na vzduch.

„No ty vole, to je míra!“ podíval jsem se zhnuseně na poloprázdný kelímek.

„Jo, starej Ládík umí,“ zasmál se cápek, co nás zaslechl. „Kam se chystáte?“

„To tak moc vypadáme, že sem nepatříme?“ otočil se na něho Vojta.

„Ty vole, tady v horách se všichni znaj,“ smál se kluk, „navíc s tím tvým hárem i debil pozná, že nejste odsud.“

Vojta si zapálil retko a chvilku si ho prohlížel. „Zejtra dojdem asi do Prášil a pak na Kvildu.“

„No, tak to vás čeká teda slušnej vejšlap, pánové,“ napil se piva a otočil se k otevřenému oknu, odkud se pro změnu linul řev, který ze všeho nejvíc připomínal Neckáře a Lékořici. „Válej, co?“

Znovu jsme se po sobě s Vojtou podívali a měli co dělat, a bysme nevyprskli úplně.

„Machři z města, co?!“ pohodil hlavou směrem k Vojtově kytaře a vrávoravým krokem se vydal zpět do sálu.

„Kluci, ještě tu dostanem do držky,“ podíval se po nás Jindra s obavou v očích.

„Klídek, Jindro,“ poplácal ho Vojta po ramenou. „Skoč radši pro další pivka. Je řada na tobě.“

„Ty vole, když tohle slyším, tak bysme taky měli založit kapelu a objíždět vesnický tancovačky,“ smál se Vojta už na plné kolo.

Za našimi zády se ozval typický zvuk dvoumístný stopětadvácy čezety. Motorka zastavila na plácku vedle hospody, chlapík vypnul motor a hodil stroj na stojan.

„Jé, čau! Vy jste nakonec dorazili? To jsem ráda! Proč nejste vevnitř?“ utíkala Jitka od motorky směrem k nám – tedy k Vojtovi. Slušelo jí to ještě o chlup víc než v uniformě.

Asi třicetiletý mladík taky seskočil, sundal helmu a vydal se k nám.

„To je Péťa – je výpravčí. Vzal mě rovnou z Rudy. Dík, Péťo!“ dala mu pusu na tvář. „Kluci, já se tak strašně těším na pivo a až si pořádně trsnu.“

„Hoj!“ mávli jsme na mladíka.

„Nazdar...“ podíval se po nás odměřeně.

„Tak tady to je, pánové!“ procházel dveřmi Jindra s kelímky, ze kterých ještě tekla pěna.

Vojta mu jedno pivo hned vzal a dal ho Jitce. „Tak první máš splněno – teď ještě to trsání.“

Jitka se zvonivě zasmála a já si vzpomněl na cestu vlakem.

„Tak pojďte, kámošky už tam určitě jsou,“ drala se Jitka s kelímkem dovnitř. „Jdeš taky, Péťo?“ mávla ještě na kamaráda, ale nečekala na odpověď a proklouzla kolem výčepu do zahuleného lokálu.

Zdálky jsme viděli, jak se zdraví s lidmi a sedá si k jednomu ze stolů s bílým, už notně politým ubrusem.

„Tak jdem na to,“ dloubl Vojta loktem významně Jindru a začal se prodírat davem do sálu. Nádražák Péťa chvilku přešlapoval před hospodou a pak se vydal neochotně za námi.

Jitka seděla mezi dvěma holkama, z nichž se jedna dala při troše fantazie označit za pohlednou, kdežto ta druhá byla čistokrevná tma. Ten termín se v naší skupině vžil po jedné akci, kdy jsem se ráno probudil pod celtou vedle holky, o které bych přísahal, že jsem ji v životě neviděl. A kdyby ano, tak tohle bych si určitě pamatoval. Matně jsem si přes alkoholovou mlhu na cosi vzpomínal, dokonce jsem si vybavoval, že se mě mezi polibky ptala: „A to se ti fakt líbím?“ Ráno se mi kluci přirozeně smáli a já měl jedinou výmluvu – že byla tma. Pro Jindru ale bude ideální.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lustr pro papeže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.