Noc žeriava

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Patrick Ness

Noc žeriava – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © 2013 by Patrick Ness

Translation © Zuzana Trstenská, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1338-2

ISBN e-knihy 978-80-566-1437-2 (1. zverejnenie, 2019)

Pre Marca

Na nebi hviezdy iskrili výbuchom,

keď moje oči zbadali, čo našiel som.

The Decemberists

Ona vo svojich snoch lieta.

I.

Vskutočnosti ho zobudil nepozemský zvuk – žalostivé zapraskanie zamrznutej polnoci padajúce na zem, ktoré mu prebodlo srdce a naveky tam uviazlo, aby sa nikdy nepohlo, nikdy neroztopilo –, ale keďže bol taký, aký bol, pripísal to plnému mechúru.

Chúlil sa pod perinou a vyslal mentálnu sondu, aby zistil, aká súrna je jeho potreba. Dostatočne súrna. Vzdychol si. Štyridsaťosem rokov bolo príliš málo na to, aby musel v noci tak často vstávať, aby si uľavil, čo bolo charakteristické pre starých chlapov, ale bolo mu jasné, že nezaspí, kým to nespraví. Keby to vybavil rýchlo, možno by sa nemusel úplne prebrať. Áno. Tak teda dobre. Ideme na to. Stačilo vstať a prejsť po chodbe.

Zalapal po dychu, keď stúpil bosými chodidlami na kruto chladnú podlahu v kúpeľni. Nebol tam radiátor, len záhadná plochá vec pripomínajúca podložku – nikdy to nevedel dobre opísať –, ktorá, keď ju zapol, bola príliš horúca na dotyk, ale sotva dokázala zohriať vzduch okolo seba. Chcel tento problém odstrániť, odkedy sa sem po rozvode nasťahoval, ale prešlo deväť rokov, začal desiaty a jemu stále mrzli prsty aj prekvapivo jemná pokožka na klenbách nôh, keď stál nahý nad záchodom.

„Chladno,“ zamrmlal. Podľa mesačného svitu prenikajúceho cez okno viac-menej presne namieril na toaletu a polohu tela prispôsobil zvuku, keď prvé kvapky dopadli na hladinu v mise.

Zima bola zvláštna a protirečivá, akoby bojovala sama so sebou. Dni boli pomerne teplé, niekedy dokonca úchvatne slnečné, ale noci boli zvlášť ostré a vďaka vlhkosti v dome mu pripadali ešte neúprosnejšie. Údajne len niekoľko metrov od jeho prahu hučalo ligotavé veľkomesto, no vnútro jeho domu mohlo byť pokojne zahalené do chladnej hmly minulého storočia. Keď ho prišla naposledy navštíviť dcéra Amanda, pri vyzliekaní kabáta sa k nemu náhle otočila a spýtala sa, či čaká na príchod morového voza.

Domočil, otriasol posledné kvapky tekutiny, potom odtrhol obdĺžnik toaletného papiera, aby si poutieral konček penisu, čo bol zvyk, ktorý jeho bývalá manželka z nevysvetliteľného dôvodu považovala za hodný obrovskej nehy. „Ako krásne mihalnice na medveďovi,“ hovorievala.

No aj tak sa s ním rozviedla.

Hodil útržok toaletného papiera do misy, predklonil sa, aby spláchol, a v tom zahanbujúcom okamihu sa opäť ozval ten zvuk, ktorý však teraz po prvý raz naozaj počul.

Zamrzol s rukou na polceste k splachovaču.

Kúpeľňové okno smerovalo na malý zadný dvor. Bol úzky a tiahol sa vzad v presnej kópii dvoch susedných pozemkov. Ako dokonalý zrkadlový obraz. Zvuk však zjavne prišiel odtiaľ, odniekiaľ spoza mramorovaného skla.

Čo to mohlo byť? Nepodobalo sa to na nič z jeho narýchlo zostaveného katalógu možných vecí, ktoré sa mohli na ulici udiať v túto nočnú hodinu: nebol to desivý výkrik páriacich sa líšok ani susedova mačka (znova) uväznená v jeho garáži, ani zlodeji, lebo aký zlodej by vydával takéto zvuky?

Nadskočil, keď sa zvuk znova jasne ozval, tak jasne, ako to býva len pri veľmi studených veciach, a preťal noc.

V jeho ospalej, roztrasenej mysli sa náhle vynorilo slovo. Znelo ako kvílenie. Niečo kvílilo a to mu do očí vohnalo úplne nečakané, vlastne celkom udivujúce slzy. Trhalo mu to srdce ako sen, ktorý sa zrazu pokazil, bezslovné volanie o pomoc, pri ktorom ho skoro okamžite premkol pocit, že nie je vhodný na túto úlohu, že je bezmocný zachrániť to, čo sa ocitlo v ohrození, že je zbytočné sa o to čo i len pokúšať.

Bol to zvuk, ktorý neskôr, keď na túto noc navždy a naveky spomínal, prehlušil všetku logiku. Lebo keď našiel vtáka, nevydával nijaký zvuk.

Uháňal sa do spálne obliecť: nohavice bez trenírok, bundu bez košele. Nepozrel sa pritom ani z jedného okna, čo by bol logický krok, aby jednoducho zistil, čo to mohol byť za zvuk, no to z nepochopiteľných dôvodov nespravil. Namiesto toho sa hýbal inštinktívne, lebo cítil, že keby zaváhal, to – nech to bolo čokoľvek – by mu mohlo prekĺznuť pomedzi prsty, rozplynúť sa ako zabudnutá láska. Jednoducho sa hýbal, a rýchlo.

Stackal sa dole schodmi a cestou nešikovnými prstami vyťahoval kľúče z vrecka nohavíc. Prešiel cez zapratanú obývačku do kuchyne a sám seba nahneval tým, ako hlasno buchol kľúčmi o zámku na dverách zadného vchodu. (A kto vôbec mal zámku na vnútornej strane dverí? Keby vypukol požiar, odrazu puf, a bolo by po vás, búchali by ste na dvere, ktoré by sa nikdy neotvorili. Aj to mienil opraviť, ale o desať rokov neskôr…)

Odomkol a otvoril dvere do ľadovej noci v presvedčení, že to, čo vydalo ten zvuk, už muselo byť preč, určite sa to zľaklo buchotu, ktorý spôsobil svojím nemotorným otváraním dverí a rachotením kľúčmi. Uniklo by to, uletelo, utieklo…

No stálo to tam. Samo uprostred pomerne malého pásu trávy, ktorý tvoril pomerne malý zadný dvor pomerne malého domu v radovej zástavbe.

Veľký biely vták, vysoký ako on, vyšší, chudý ako trstina.

Trstina z hviezd, pomyslel si.

A potom: „Trstina z hviezd? Odkiaľ sa, dopekla, zobrala táto myšlienka?“

Vtáka osvetľoval len mesiac na studenej zimnej oblohe, hral odtieňmi bielej, sivej a tmavej v kontraste s tieňmi na jeho trávniku a díval sa naňho malým okom so zlatým leskom na vlhkom žmurkajúcom pozadí, ktoré bolo zarovno s jeho, telo mal rovnako dlhé ako on, keď sa v puberte vytiahol. Vták vyzeral, hlúpo si pomyslel, akoby sa chystal prehovoriť, akoby chcel otvoriť svoj zahnutý zobák a povedať mu niečo nesmierne dôležité, čo sa mohol dozvedieť len vo sne, aby to vo chvíli prebudenia zabudol.

V jednej vrstve oblečenia mu bolo príliš chladno, aby to mohol byť sen, a vták, samozrejme, ostal ticho, nezopakoval kvílenie, ktoré mohlo pochádzať len od neho.

Bol úchvatný. Nielen vo svojej neočakávanosti, jeho úplnej nenáležitosti na londýnskom predmestí ospevovanom pre svoju nevýraznosť, na mieste, kde si umelcov, ktorí sa tu narodili, pamätali pre to, že sa odtiaľto odsťahovali. No tento vták by človeka upútal aj v zoo, dokonca aj takého návštevníka, ktorý nemá rád vtáky. Dokonca aj v tme vynikla závratná bieloba na jeho hrudi a krku, bieloba, ktorá sa zdala súčasťou chladu rovnako ako námraza na tráve za ním. Bieloba mu stekala do krídel a to, ktorým bol vták otočený k nemu, bolo spustené tak nízko, že sa mohlo obtrieť o steblá trávy.

Od zobáka sa mu po oboch stranách tváre ťahali trojuholníky černe a hlavu mu korunovala prekvapivá červená čiapočka, ktorú bolo jasne vidieť aj v tomto matnom svetle, ako vojenská insígnia z nejakej nepredstaviteľne cudzej zeme. Jeho pohľad bol impozantný, neústupčivý, aký mávajú vtáky. Vedel, že je tam, pozrel sa mu do očí, a predsa sa nestrhol, neuletel ani nedal najavo strach.

Vlastne, pomyslel si, strach, ktorý vták prejavoval, nebol z neho.

Pokrútil hlavou. Tieto myšlienky mu nijako nepomáhali. Chlad ho ani zďaleka neprebudil, bol taký krutý, že ho, naopak, uspával, a na chvíľku mu preblesklo mysľou, že presne takto ľudia umierajú v meteliciach, cítia letargiu, ktorá ho zalievala teplom napriek tomu, že všetko svedčilo o opaku. Pošúchal si ramená, potom prestal, aby tým neodplašil vtáka.

Vták ostal.

Volavka? pomyslel si. Bocian? No ničím sa nepodobal na zhrbené sivé vtáky, ktoré občas vídal potĺkať sa po meste ako starých pánov, ktorí sa neumývali.

Potom, po druhý raz v tú noc, sa mu vynorilo to slovo. Kto vedel, či mal pravdu, kto také veci ešte poznal, správne názvy vtákov, správne pomenovania pre hocičo, kto sa obťažoval zapamätať si ich v dobe, keď sa vedomosti ukladajú na cloud a zabúdajú sa a potom sa zabúda, že si to bolo niekedy treba zapamätať? Ten názov mu napadol a bez ohľadu na to, odkiaľ sa to v jeho mysli vzalo a či mal pravdu, bolo to správne. Vedel to, a keď to vyslovil, bolo to ešte správnejšie.

„Žeriav,“ povedal potichu. „Si žeriav.“

Žeriav sa otočil, akoby odpovedal na jeho pomenovanie, stále sa mu díval do očí a on si všimol, že krídlo, ktoré mal vták za sebou, nebolo spustené ako to druhé. Bolo čudne vystreté.

Lebo bolo prestrelené šípom.

„Och, dokelu,“ šepol muž, slová sa mu zhmotnili pred tvárou ako márny obláčik pary. „Och, nie.“

Šíp bol dlhý, výnimočne dlhý, mal prinajmenšom meter dvadsať, a čím dlhšie na ňom spočíval mužov zrak, tým jasnejšie videl, že to bol nejaký desivo poriadny šíp s čerstvo zastrihnutými pierkami zasadenými do troch pravidelne rozostúpených radov a s jagavým, lesklým hrotom na druhej strane, ktorý mohol mať pokojne šírku ako jeho dva prsty. Bolo na ňom aj čosi zvláštne prastaré, niečo, čo naznačovalo, že bol vyrezaný zo skutočne drahého dreva, nie z balzy či bambusu, alebo z čohokoľvek, z čoho sa vyrábali jedáce paličky, a bola to omnoho závažnejšia vecička než praktické palice, aké ste videli strieľať pri olympijských prenosoch menších národov.

Toto bol šíp na zabíjanie. Dokonca na zabíjanie ľudí. Šíp, nad ktorým by sa stredoveký lukostrelec mohol modliť, aby Boh požehnal jeho let a vyslal ho priamo do skazeného srdca neverca. Teraz, keď to hľadal, muž zbadal aj tmavú škvrnu pri žeriavích nohách, kam z hrotu šípa na inovaťou pokrytú trávu kvapkala krv.

Kto na svete by v týchto časoch vystrelil niečo také? A kde? A, preboha, prečo?

Pohol sa vpred, aby pomohol žeriavovi, hoci nevedel, čo by mohol spraviť s pocitom, že zlyhá, ale natoľko ho prekvapilo, keď pred ním vták neustúpil, že zrazu zastal. Chvíľu počkal a potom sa pristihol pri tom, že sa mu priamo prihovára.

„Odkiaľ si prišiel?“ spýtal sa. „Ty stratený tvor.“

Žeriav mlčal. Muž si opäť spomenul na kvílenie, ktoré počul, pocítil echo žalostivého tlaku na svojej hrudi, ale vták tentoraz nevydal ani hláska. Odnikiaľ sa neozval zvuk. Oni dvaja pokojne mohli stáť v sne – hoci chlad, ktorý mu prenikal cez topánky a zahrýzal sa mu do prstov, tomu protirečil, a posledná kvapka, čo sa mu napriek jeho snahe na toalete vpíjala do rozkroku nohavíc bez spodnej bielizne, mu definitívne nahovárala, že to bol stále skutočný život so všetkými svojimi sklamaniami.

No ak to nebol sen, bol to jeden z výnimočných kútov toho, čo bolo skutočné, jeden z tých momentov, aké si vo svojom živote vedel vybaviť len zopár, keď na svete neostal skoro nikto, keď sa zdalo, že sa svet zastavil len kvôli nemu, aby sa na chvíľu mohol prebrať do života. Ako keď prišiel o panictvo s dievčaťom s ekzémom, ktoré s ním chodilo na strednej škole na seminár z angličtiny, čo bol taký intenzívne krátky, taký krátko intenzívny zážitok, že mal pocit, akoby obaja opustili normálnu existenciu na jediný odpútaný telesný okamih. Alebo vtedy na dovolenke v Novej Kaledónii, keď sa vynoril po šnorchlovaní a na zvláštne pokojný moment pre vzdúvajúci sa oceán ani nevidel loď, z ktorej potápači zoskočili, a potom nahnevaný hlas jeho manželky zakričal: „Tam je!“ a znova ho do seba vtiahla realita. Alebo, nie narodenie jeho dcéry, čo bol vzdychajúci červený huriavk, ale prvá noc po tom, keď jeho vyčerpaná manželka zaspala a bol tam len on a tá maličká, maličká bytosť, ktorá sa naňho pozrela, akoby bola udivená, že je tam, že ona je tam, a možno bola aj trochu nazúrená, čo, musel si priznať, bol stav, ktorý sa v Amandinom prípade veľmi nezmenil.

No toto, tento moment teraz, tento moment bol taký ako tie ostatné a ešte viac. Vážne zranený vták a on na zamrznutom zadnom dvore, ktorý mohol pokojne tvoriť hranice známeho vesmíru. Práve na takýchto miestach sa odohrávala večnosť.

A kým sa díval, žeriav urobil jeden krok nabok a zavrávoral.

Skočil vpred, aby ho chytil, a odrazu ho mal v náručí, prekvapivú hmotnosť hornej časti jeho tela a dlhý krk (taký podobný labutiemu, a predsa úplne iný), vták vystrel zdravé krídlo a zamával ním.

A ten zápach! Paniky a výkalov. Krvi a strachu. Nepredstaviteľnej námahy letu, ktorá sa vpíja do každého atómu vtáka. Viac než hocičo iné práve zápach presvedčil muža o tom, že sa mu nesníva. Aj napriek strachu, že by mohol žeriavovi ublížiť, napriek náhlej búrke mávajúcich krídel a lietajúceho peria a bodnutia zobáka, ktorý vyzeral, že by mu mohol bez ťažkostí prebodnúť hrudník a zaboriť sa mu do srdca, vedel, že jeho mozog – hoci bol fajn – by nebol schopný vytvoriť takýto výdatný, hutný pach tvorený toľkými rôznorodými prenikavými, korenistými vôňami.

„Pomaly,“ prihovoril sa vtákovi, ktorý sa krútil a bojoval, lebo si možno príliš neskoro uvedomil, že ho zviera nejaký iný tvor, možno dravec. Zobák ho znova ďobol a zanechal mu na líci krvácajúci šrám. „Dopekla!“ zvolal. „Snažím sa ti pomôcť.“

Vtedy žeriav zaklonil krk, jeho hlava sa načiahla k oblohe a otvoril zobák, aby zakričal.

No nezakričal. Stál s roztvoreným zobákom namiereným k mesiacu, akoby ho vydychoval.

Na mužovu hruď odrazu doľahla celá váha žeriava. Dlhý krk padol vpred ako ruka baletky pri aplauze, privinul sa k nemu, hlava visela žeriavovi, na mužovom chrbte, akoby ho objímal. Len dvíhanie a klesanie jeho úzkeho hrudníka mužovi prezrádzalo, že vták stále žije, že sa od vyčerpania zveril do jeho ochrany, že mu dá svoj život, ak to od neho muž bude chcieť.

„Neumieraj,“ naliehavo šepol muž. „Prosím, neumieraj.“

Kľakol si do trávy a inovať mu okamžite zamokrila kolená. Jednou rukou stále objímal telo žeriava a druhou jemne chytil zranené krídlo a roztvoril ho.

Vtáčie krídlo tvorí prevažne perie. Sval, ktorý na pravidelnej báze vykonáva každodenný zázrak nazývaný vtáčí let, sa nachádza len na dlhej, tenkej paži, pod ktorou visí perie. Šíp prerazil šľachy na spodnej strane, zasiahol mnoho bielych pier, ale aj viac než dosť svalu, aby sa do krídla zabodol, zdanlivo nevytiahnuteľne.

Mužovi napadlo, či by nemal zavolať niekomu, kto bol osem miliónov ráz kvalifikovanejší pomôcť zranenému vtákovi než on. No komu? Ochranárom? Veterinárovi? Teraz v noci? A čo by spravili? Utratili by ho? Takto vážne zraneného žeriava?

„Nie,“ šepol muž, hoci si to neuvedomoval. „Nie.“

„Pomôžem ti,“ povedal o niečo hlasnejšie. „Pokúsim sa. No nesmieš sa hýbať, dobre?“

Pristihol sa pri tom, že ako hlupák čaká, kým mu vták odpovie. No on mu len ďalej zúfalo dychčal na krk. Musel šíp vytiahnuť, a hoci nevedel, ako to spraví, vedel, že to bolo potrebné, a cítil, že už hýbe žeriavom, aby to mohol spraviť.

„Tak fajn,“ povedal muž a potom to zopakoval. „Tak fajn.“

Opatrne preniesol váhu žeriava na ruku, ktorou podopieral vtáčí chrbát, a s nemalou dávkou nešikovnosti si vyzliekol bundu, nežne pootočil žeriaviu hlavu a krk, aby spod nich mohol vytiahnuť lacnú látku. Jednou rukou rozprestrel bundu na námrazu, uložil na ňu žeriava a zložil mu zdravé krídlo pod telo. Žeriav sa mu poddal s ľahkosťou, ktorá ho desila, ale videl, že vták dýcha, hrudník mu stúpal a klesal rýchlejšie, než sa mu zdalo v poriadku, ale aspoň bol stále nažive.

Muž bol teraz od pása nahor nahý, kľačal na zamrznutej tráve v jasnú noc v najchladnejšom ročnom období, ktoré ho mohlo pokojne zabiť, keby tam takto ostal. Postupoval tak rýchlo, ako dokázal, udržiaval zranené krídlo vystreté a v rovnobežnej polohe so zemou. On – azda spolu so všetkými ostatnými ľuďmi na zemi – videl zranenia po šípoch len vo filme. Záchranári vždy odlomili hornú časť šípu a z opačnej strany vytiahli zvyšok. Bol to vôbec správny postup?

„Fajn,“ šepol muž, chopil sa jednou rukou konca šípu a pomaly druhou rukou pustil zranené krídlo, takže viselo vo vzduchu len na samotnom šípe, ktorý teraz držal oboma rukami.

Bolo šokujúce zvierať ho v končekoch prstov, ktoré však v ľadovom chlade rýchlo strácali cit. Drevo bolo prekvapivo ľahké, hoci také muselo na šíp byť, no napriek tomu bola v každom centimetri prítomná sila. Hľadal slabé miesto, no žiadne nenašiel. Bol čoraz presvedčenejší o vlastnej neschopnosti zlomiť ho na prvý raz a vedel, že každým ďalším pokusom bude tvorovi spôsobovať nepredstaviteľnú agóniu.

„Och, nie,“ zamrmlal muž sám pre seba a začal sa neovládateľne triasť. „Dozadku.“

Pozrel sa dole. Vták sa naňho díval zlatistým, nežmurkajúcim okom, krk mal ohnutý na jeho kabáte ako otáznik.

Nejestvovalo žiadne riešenie. Bolo príliš chladno. Jemu bolo príliš chladno. Šíp bol očividne príliš hrubý a silný. Pokojne mohol byť vyrobený zo železa. Žeriav umrie. Táto trstina z hviezd umrie priamo tu, na tomto smutnom zadnom dvore.

Zaliala ho prílivová vlna nezdaru. Existoval iný spôsob? Jestvoval vôbec iný spôsob? Otočil sa k dverám do svojej kuchyne, ktoré boli stále otvorené a vypúšťali zvyšky biedneho tepla z jeho domu. Dokázal by žeriava odniesť dovnútra? Dokázal by ho zdvihnúť a dostať ho dnu bez toho, aby mu ublížil?

Žeriav však vyzeral, že nad ním zlomil palicu, posúdil ho ako toľkí iní a dospel k záveru, že je síce celkom príjemný muž, ale niečo mu chýba, chýba mu tá extra štipka čohosi, aby bol naozaj hodný toho, aby doňho skutočne investovali. V jeho prípade túto chybu ženy robili často. Mal viac kamarátok, vrátane svojej bývalej manželky, než akýkoľvek heterosexuálny muž, ktorého poznal. Problém bol v tom, že všetky boli na začiatku milenkami a potom si uvedomili, že je príliš milý na to, aby ho brali úplne vážne. „Si tak na šesťdesiatpäť percent,“ povedala jeho bývalá manželka, keď ho opustila. „A myslím, že sedemdesiat je asi moje minimum.“ Problém bol, že sedemdesiat percent sa zdalo byť minimum pre každú ženu.

Zdalo sa, že sedemdesiat je minimum aj pre žeriava. Urobil rovnakú chybu ako ostatní, lebo videl muža, hoci pri bližšom pohľade bol v skutočnosti len chlapík.

„Prepáč,“ povedal žeriavovi a do očí sa mu znova nahrnuli slzy. „Je mi to hrozne ľúto.“

Šíp sa mu nečakane pohol v rukách. Žeriav pri zdanlivo mimovoľnom zachvení pohol krídlom vpred a šíp skĺzol v mužových prstoch.

A zastal.

Muž niečo pocítil. Malú prasklinu v dreve šípu. Lepšie sa prizrel. Bolo ťažké vidieť to v matnom svetle, ale áno, rozhodne to bola prasklina, dosť veľká na to, aby ju dokázal nasledovať premrznutými končekmi prstov. Vinula sa driekom šípu, ktorý sa bezpochyby nalomil pri zápase mocného žeriavieho krídla. Muž dokonca cítil, že šíp bol na každej strane krídla pod trocha iným uhlom.

Pozrel sa na žeriava. Vták ho sledoval a ktoviečo si myslel.

Určite to bola náhoda. Bolo absurdné myslieť si, že zviera doviedlo jeho prsty k praskline.

No rovnako absurdné bolo, že žeriav s krídlom prebodnutým šípom pristál práve na jeho zadnom dvore.

Povedal: „Pokúsim sa.“

Uchopil bok šípu najbližšie k prebodnutému krídlu a držal ho čo najpevnejšie. Do päste, blízko praskliny, zovrel druhý koniec šípu. Ochladilo sa natoľko, že ho rozboleli ruky. Musí to spraviť teraz. Musí to spraviť hneď teraz.

„Prosím,“ šepol muž. „Prosím.“

Zlomil šíp.

Vzduch preťal mohutný zvuk, nebolo to zlomenie šípa, skôr akoby obrovská zástava zaplieskala vo víchrici. Žeriav sa postavil na nohy, doširoka roztiahol obe krídla a prekvapený muž padol vzad na betónový obrubník na konci svojho trávnika. Rýchlo zdvihol ruku, aby sa ochránil, keď kus šípa s hrotom vyletel z rany, neškodne sa odrazil od jeho ruky, zanechal na nej šmuhu žeriavej krvi a druhá časť šípu zmizla v temnote. Nikdy nenájde ani jednu časť a bude pevne presvedčený o tom, že krv bola príliš veľké pokušenie pre vyhladovanú zimnú líšku, aby odolala a neodniesla si ich.

Vták sa nad ním teraz týčil, vystieral hlavu do noci a znova potichu volal na mesiac. Jeho krídla, úplne roztiahnuté, mali väčšie rozpätie, než bola mužova výška. Žeriav nimi zamával dlhými, pomalými a mocnými pohybmi. Potriasol poškodeným krídlom raz, potom znova. Muž stále videl zakrvavené perie okolo rany, ale zdalo sa, že žeriav bol spokojný so svojím výkonom.

Vták zmeravel s krídlami roztiahnutými tak veľmi, ako ich bolo možné roztiahnuť.

Otočil hlavu, aby sa na muža zadíval svojím nežmurkajúcim okom, zábleskom zlata pod tmavou, červenou korunkou. Mužovi na kratučký bizarný okamih preblesklo mysľou, že sa skloní a objíme ho krídlami, akoby to bola nejaká skúška, ktorou prešiel, taká, ktorou keby neprešiel, nepamätal by si, že ju niekedy robil.

Potom sa pristihol pri tom, že vraví čosi hlúpe, čosi, čo nedávalo žiadny zmysel.

„Volám sa,“ povedal, „George.“

Povedal to žeriavovi.

Akoby mu odpovedal, žeriav hlboko sklonil svoj dlhý, predlhý krk až k zemi, plecia držal vystreté a krídla roztiahnuté. Začal nimi mávať iným spôsobom, takým, ktorý skoro spôsobil, že padol dopredu na muža. Muž sa o trochu posunul dozadu, a keď sa žeriav odlepil od zeme, jeho žiarivo biela hruď sa vznášala asi tri centimetre od mužovho nosa na zaklonenej tvári. Obzrel sa a videl, ako vták ostro vzniesol nahor, aby sa vyhol zrážke s jeho domom, a vyniesol sa na vrchol jeho strechy, kde na chvíľku pristál. Mesiac za ním žiaril a žeriav pôsobil ako výrez zamrznutej siluety.

Ešte raz sklonil hlavu, roztiahol krídla a zletel dole ponad zadný dvor, jeho tenké čierne nohy sa tiahli za ním, potom stúpal čoraz vyššie a vyššie a vyššie, až kým nebol viac než ďalšia hviezda medzi mnohými na nočnej oblohe a čoskoro ani to.

George pomaly vstal zo zamrznutej zeme a nahým trupom mu prebehla znepokojivá bolesť. Triasol sa tak veľmi, že sotva dokázal stáť, a napadlo mu, či neupadá do šoku. Potreboval teplý kúpeľ a potreboval ho čo najskôr, hoci uvažoval, či vôbec bude mať dosť síl, aby sa dostal dovnútra…

Jeho telom trhlo, keď to opäť začul. Kvílenie, žalostivé volanie, ktoré ho sem priviedlo. Ozývalo sa v jasnom, ľadovom vzduchu, akoby naňho volala samotná noc. Žeriav sa s ním lúčil, bolo to jeho poďakovanie, jeho…

A potom si uvedomil, že to volanie nepochádzalo od neuveriteľného vtáka, ktorý mizol z jeho záhrady a života a, ktovie, možno zo sveta. Kvílenie sa vyslobodilo z jeho vlastného tela, vyletelo z jeho ľadovo modrých pier, vyrvalo sa z hrude, ktorá, ako sa zdalo, stále uchovávala jeho nenapraviteľne zlomené, a predsa stále bijúce srdce.

„Tu sa píše Patty.“

„Áno, to je napísané aj na objednávke.“

„Vyzerám podľa vás ako Patty?“

„Je možné, že si mysleli, že je pre vašu manželku.“

„Moja manželka sa volá Colleen.“

„Nuž, v tom prípade by pre ňu Patty evidentne nebolo vhodné…“

„Na vlastné oči som videl, ako to ten chlap naťukal do počítača. Pé, á, dve dé, ypsilon. Paddy. A napriek tomu, sledujte, ako prstom prejdem popod písmená, sa tu veľmi jasne a nespochybniteľne píše Patty.“

„A presne to isté mám tu v objednávke.“

„Ale to nie je to, čo ten muž naťukal do počítača.“

„Len hádam, ale možno sa na vestu pozreli a pomysleli si, že ak je taká ružová…“

„Oni? Kto sú oni?“

„Tlačiari?“

„Toto nie je tlačiareň?“

„My nie sme taký druh tlačiarne. Špecializujeme sa skôr na letáky, tak trochu na dizajn plagátov…“

„Takže ste tlačiareň, v ktorej sa netlačí.“

„Vôbec nie, ako som povedal, špecializujeme sa skôr na letáky…“

„To je jedno, no tlačenie na bežecké vesty…“

„A tričká.“

„Ako, prosím?“

„Neposielame inam tlačiť len bežecké vesty. Aj tričká. Rozlúčky so slobodou pre baby aj mužov, také veci…“

„Posielate inam.“

„Posielame inam.“

„So špecifickou objednávkou, ktorú niekto vo vašej predajni vypíše na počítači do formulára zobrazenom tu na tomto monitore.“

„Áno.“

„Takže, keď som videl toho muža o dosť staršieho od vás, čiže dospelého chlapa, ako pred mojimi očami naťukal pé, á, dve dé, ypsilon…“

„Áno, to boli špecifikácie do objednávky pre našu zazmluvnenú tlačiareň.“

„Ktoré však nedodržali.“

„To hovoríte vy, ale na objednávkovom formulári je jasne napísané Patty…“

„VYZERÁM PODĽA VÁS AKO PATTY?“

„Nemusíte na mňa kričať. Len sa snažíme vyriešiť problém ako dvaja rozumní muži…“

„Z ktorých sa ani jeden nevolá Patty.“

„Som z Turecka. Tam nemáme tento problém s mužským menom Paddy a ženským Patty, dobre? Odkiaľ to mám vedieť? Ako som vravel, pravdepodobne videli, akej farby je vesta…“

„To je farba charitatívnej organizácie. Ružová farba je symbolom organizácie. Rakovina prsníka. Ružová. Lebo ňou trpia ženy. Väčšinou sa dobročinných akcií zúčastňujú ženy, ale robia to aj muži. Bežíme a zbierame peniaze. Je to farba charity. Nemá to nič spoločné s pohlavím vesty.“

„Nuž, vidíte, to je zaujímavé. Povedali by ste, že vesty majú pohlavie?“

„Áno, povedal. Mužská extra veľká. Je to rovno na štítku. Mužská. Extra. Veľká. Nebodaj ma natáčate? Toto je skrytá kamera? Ach, tu je ten pán…“

„Čo sa deje, Mehmet?“

„Tento zákazník nie je spokojný so svojou objednávkou, pán Duncan.“

„Vyzerám podľa vás ako Patty?“

„Nepoznám vás dosť dobre na to, aby som si mohol byť istý, ale ani nie.“

„Tak prečo sa tu píše…“

„Zjavne chyba. Veľmi jasne si pamätám, že som do objednávky napísal Paddy s dvoma dé.“

„Ďakujem.“

„Do zajtra to opravíme.“

„Preteky sú v nedeľu.“

„A zajtra bude piatok. Bude to v poriadku.“

„Len vravím, že neostal priestor na chyby. Na žiadne ďalšie chyby.“

„Nebojte sa. Osobne za to ručím.“

„Počuli ste? Dostali ste osobnú záruku Georgea Duncana.“

„Čo presne to znamená?“

„Že to tu bude zajtra, Paddy, sľubujem. Aj keby som musel ísť osobne do St Ives…“

„Tlačiara máte v St Ives?“

„Aj keby som musel sadnúť do auta, odviezť sa do St Ives a osobne vyzdvihnúť tovar.“

„Tam a späť je dvanásťhodinová jazda.“

„Už ste tam boli? Zistil som, že diaľnica A30 nie je taká plná, ak…“

„Len… Do zajtra, prosím. Správne vyhláskované.“

„Máte moje slovo.“

„…“

„…“

„… Teda, to bol riadny mrzút.“

„Prestaň podpichovať zákazníkov, Mehmet. Blíži sa recesia.“

„Vidíte, ďalší dobrý argument. Vo svetle blížiacej sa recesie, Patty, je nesprávne vyhláskované meno naozaj taká veľmi dôležitá…“

„Čo ti stále opakujem? Zákaznícke služby. Nie je to niečo, čo som si vymyslel len preto, aby som ťa týral.“

„Také veci robia len v Amerike, George. Môžem vám pomôcť, pane? V tom vyzeráte úchvatne, pane. Môžem vám priniesť ešte trochu ľadového čaju, pane?“

„… takže si nikdy nebol v Amerike.“

„Viem to z telky. To je presne to isté.“

„Prosím ťa, len zavolaj do St Ives, povedz im, že máme urgentné opravy. A keď ich budeš mať na linke, spýtaj sa ich, kde sú tričká na rozlúčku so slobodou pre pána Brookmana.“

„Pre Brookmana?“

„… Och, čo má znamenať ten tvoj pohľad, Mehmet? Nepáči sa mi. Prosím ťa, povedz mi…“

„Brookmanove sú už preč. Zastavil sa, keď ste boli na obede.“

„Och, nie, nie, nie, nie. Osobne som skontroloval objednávku, no poslali nám len…“

„Svetlomodré tričká, vpredu s mačiatkami.“

„Tie boli na rozlúčku so slobodou pre slečnu O’Rileyovú. Dokonca sa na nich písalo babská jazda…“

„V Turecku nemáme babské jazdy! Odkiaľ som mal vedieť, aký je v tom rozdiel?“

„Presťahovali ste sa sem, keď si mal tri roky!“

„Prečo okolo toho robíte taký cirkus? Budú na mol. Kto si to všimne?“

„Obávam sa, že desať vojakov stráže jej veličenstva si všimne, že svetlomodré kreslené mača s rukou na svojich genitáliách nie je celkom…“

„S labou.“

„Čo?“

„Ak to bolo mača, tak malo labu. A čo to vlastne robilo? Uspokojovalo sa? Lebo ako to môže byť téma pre babskú jazdu?“

„…“

„Čože?“

„Mehmet, zavolaj Brookmanovi. Zjavne ešte z nejakého dôvodu neotvoril škatuľu s tričkami…“

„Hej, zdalo sa, že sa ponáhľa. Ani sa na ne nepozrel.“

„… Usmievaš sa.“

„Neusmievam.“

„Ale áno. Spravil si to naschvál.“

„To teda nie!“

„Mehmet!“

„Za všetko viníte mňa. To je rasizmus!“

„Zavolaj mu. Hneď.“

„Nechápem, prečo mám na krku všetky nepríjemné práce. Vy sa len poflakujete v sklade a robíte svoje drahocenné výrezky. Tento je akože čo?“

„Ktorý?“

„Ten čo máte po celý čas v ruke. Ten, ktorý ste práve skryli za chrbát.“

„Tento? To je nič. Je to…“

„Vyzerá to ako hus.“

„Nie je to hus. Je to žeriav.“

„Žeriav.“

„Žeriav.“

„… taký, čo používajú na stavbách? Lebo, George, nerád vám to hovorím…“

„Choď. Teraz. Hneď, hneď, hneď, hneď.“

„Idem. Bože. Aby ste vedeli, otroctvo zrušili pred dvesto rokmi.“

„Áno, viem. Zrušil ho William Wilberforce.“

„A vy sa čudujete, prečo vás nikto nepozve na rande? Nemyslím si, že ženy vzrušujú odkazy na Williama Wilberforca. Niežeby som o tom niečo vedel, priznávam, že…“

„Nikdy som nemal problém niekoho si nájsť, Mehmet.“

„Ako napríklad tú poslednú? Tajná priateľka, ktorú nikto nikdy nevidel a nemala ani meno? Bývala v Kanade, George? Volala sa Alberta?“

„Posledným vetám vôbec nerozumiem.“

„To sú odkazy na muzikál. Pre vás je to cudzí jazyk. Čo mi pripomína, že ma pozvali na konkurz…“

„Áno, dobre, je mi to jedno, len to zaznač do rozvrhu a choď telefonovať. A nieže predtým budeš ešte pol hodinu twitterovať.“

„Twitterovať. Keď ste sa narodili, George, bol už svet farebný? A gravitácia fungovala po celý čas?“

„Naozaj si myslíš, že si taký dobrý zamestnanec, že by som ťa nevyhodil?“

„Och, a už zasa je to tu. ,Toto je môj obchod. Ja ho vlastním…‘“

„Je to pravda.“

„Fajn. Nechám vás tu samého s vašou husou.“

„Žeriavom.“

„V tom prípade dúfam, že ho označíte nálepkou, lebo nikto si pri pohľade na tento výtvor nepomyslí, že ide o žeriava.“

„Nie je pre každého. Je…“

„Čo je to?“

„Nič.“

„Nie, veď sa hanbíte. Pýrite sa!“

„Nie, prestaň, čo? Nič, nie. Ja len. Videl som žeriava. Včera v noci.“

„… pod žeriavom myslíte prostitútku?“

„Nie! Ježišmária, ak to chceš vedieť, na mojej záhrade pristál žeriav.“

„… A?“

„A nič. Choď telefonovať!“

„Fajn, pozerajte sa, ako odchádzam.“

„A prestaň vzdychať.“

„Zákazník, pán Duncan.“

„Čo?“

„Povedal som zákazník, George. Za vami.“

„Nepočul som dvere…“

„…“

„…“

„…“

„Môžem vám…?“

„Volám sa,“ povedala, „Kumiko.“

Ľudí vždy prekvapilo, keď sa dozvedeli, že George je Američan, alebo tak aspoň začal svoj život. Vraveli mu, že nepôsobí americky. Keď sa ich opýtal, čo presne tým mysleli, zatvárili sa neisto – neváhali nad tým, čo pre nich znamenalo pôsobiť americky, ale neboli si istí, ako veľmi ho chceli uraziť.

Títo ľudia, medzi nimi dokonca aj priatelia, z ktorých boli mnohí veľmi vzdelaní, z ktorých mnohí dokonca niekoľko ráz boli v Amerike, sa prekvapivo ťažko vzdávali svojej predpojatosti, že okrem Georgea (samozrejme, samozrejme, že jeho sa to netýkalo), jeho tristo miliónov spoluobčanov nemalo pasy, nenávidelo iróniu, chválilo Ježiša, volilo evidentne šialených politikov a neustále sa sťažovalo, že ich lacný benzín nebol dosť lacný. „Amerika je,“ hovorievali tak sebaisto a bez obáv, že by im oponoval alebo ich napomenul za to, čo nasledovalo.

„The New Yorker,“ zvykol im odpovedať. „Džez, Meryl Streepová.“

Toto ich zvyčajne povzbudilo, aby napodobnili americký akcent plný strojenej veselosti a pričastého žmurkania. Aspoň to za tie roky trochu ustalo. Celých desať rokov po tom, ako sa presťahoval do Anglicka, sa ľudia s nadšením vrhali do napodobňovania fufnavého hlasu J. R. Ewinga, postavy zo seriálu Dallas. „Som z Tacomy,“ hovorieval im na to.

Nikto nechcel počuť, že aj ostatné národy okrem nich boli komplikované, že nikto nikdy nebol len jedno, že žiadne dejiny nikdy nemali len jednu verziu. Bolo pre nich z nejakého zvláštneho dôvodu ťažké zmieriť sa s tým, že nepochádzal z hlbokého juhu ani z východného pobrežia, že vyrastal na severozápade, kde mali nenápadný, skoro kanadský prízvuk, a že hoci jeho rodičia spĺňali jednu zo stereotypných predstáv o Američanoch, lebo pravidelne chodili do kostola – pravda je taká, že bolo ťažké nájsť amerických protestantov, ktorí by nechodili do kostola –, ale nebrali to tak vážne, bola to skôr povinnosť ako očkovanie. Jeho otec napríklad potajme fajčil, hoci ich zbor patril k evanjelikálom, kde je niečo také dôvodom na všeobecné pohoršenie. George vedel aj to, že jeho rodičia si občas požičiavali na benzínke na konci ulice pornografické videofilmy, lebo jeden z nich raz našiel, čo ho šokovalo a nikdy viac sa o tom nezmienil ani on, ani rodičia. „Ľudia sú légia,“ opakoval s presvedčením, „aj keď sa to niektorým svetonázorom nehodí.“

Uvážte napríklad jeden anomálny školský rok, ktorý zažil. Dokonca ani to nebol jednoduchý príbeh, akoby niečo také vôbec jestvovalo. Preplával škôlkou (no kto poľahky neprepláva škôlkou? pomyslel si. Nešlo tam predsa len o to, aby dieťa malo pravidelnú dochádzku a ničím sa nezadusilo?) a v prvej aj druhej triede mal vysoko nadpriemerné výsledky – občas ho dokonca posielali na čítanie k štvrtákom, aby sa nenudil. Učitelia ho zbožňovali, zbožňovali jeho modré oči, milovali jeho poslušnosť hraničiacu s otrockým oddaním, milovali jeho výzor, akoby mu v šiestich rokoch mala vyrásť brada ako múdremu starcovi.

„Citlivý,“ hovorievali o ňom na rodičovských združeniach. „Zasnený, ale dobrým spôsobom.“ „Neustále sa hlási.“ „Taký výnimočný, nežný chlapček.“

„Nie je ničím výnimočný,“ vyhlásila slečna Jonesová na prvom rodičovskom združení v tretej triede, sotva dva týždne od začiatku školského roka. „A príliš mudruje. Nikto nemá rád mudrlantov. Ani ostatní žiaci, a rozhodne ani ja.“

Georgeovi rodičia tam sedeli v zdvorilom ohromení, jeho mama stískala kabelku, akoby to bol jazvečík, ktorý sa chystal zoskočiť na koberec a vyšpiniť sa tam. Mama s otcom si vymenili pohľad, zvlášť tvár jeho mamy sa stiahla do šokovanej grimasy, ktorá sa jej na tvári objavila, vždy keď bola nečakane konfrontovaná so životom. Čo bolo v podstate vždy, keď vyšla z domu.

George toto všetko vedel, lebo, po prvé, jeho rodičia chodili na všetky rodičovské združenia (čo pripisoval tomu, že bol ich jediné dieťa; nechceli premeškať ani jediný okamih v obave, že by tým niečo nenapraviteľne pokazili) a, po druhé, v ten večer nevedeli zohnať opatrovateľku, hoci zvyčajne bola u nich v cirkevnom zbore celá armáda tínedžeriek, z ktorých si mohli vyberať, a tak si potichu kreslil pri prázdnom stole, zatiaľ čo sa mama s otcom komicky krčili na detských plastových stoličkách pred katedrou slečny Jonesovej.

No slečna Jonesová sa ešte len rozbiehala. „Ani vám nedokážem povedať, aká som unavená,“ povedala a zdvihla zrak k nebesiam, akoby sa modlila a čakala odpoveď na svoje úpenlivé prosby, „z každého rodiča, ktorý sem príde a presviedča ma, že ich malý Timmy alebo Stephanie, či Frederico,“ – toto meno vyslovila tak opovržlivo, že ešte aj George vedel, že mala na mysli Freddieho Gomeza, jediného ďalšieho žiaka, ktorý s ním chodieval na čítanie do vyšších ročníkov a ktorý tak prenikavo voňal mydlom, že z toho slzili oči – „ je výnimočný a talentovaný a je Božím darom v truhlici tretiackych vedomostí.“

Jeho otec zaodŕhal. „My to však netvrdíme,“ povedal. „Škola…“

„Takže škola, áno?“ Slečna Jonesová sa predklonila tak, že sa nahla skoro ponad celý stôl. „Dovoľte mi, aby som vám niečo povedala, pán Duncan,“ pokračovala. „Títo chlapci a dievčatá majú šesť, sedem, osem rokov. Vedia niečo iné, ako si zaviazať šnúrky a nepocikať sa, kým nezazvoní? A ani v tom nevynikajú všetci, to mi môžete veriť.“

„A to s tým, prosím vás, ako súvisí?“ spýtala sa jeho mama napätým, priškrteným tónom, pri ktorom George nastražil uši. Jeho mama bola nervózna žena. Zjavne ju vykoľajila priamosť, objem aj – nebudeme si klamať – čierna pleť slečny Jonesovej a videl, že toto nedopadne dobre. Vrátil sa k vyfarbovaniu a vymaľoval každý kúsok Snoopyho rovnakým odtieňom zelenej.

Práve v tej chvíli slečna Jonesová spravila chybu. „Teraz ma počúvajte, pani Duncanová,“ povedala a vystretým ukazovákom zašermovala pred tvárou Georgeovej mamy. „To, že váš chlapec neje plastelínu ešte neznamená, že je nadaný.“

Georgeova mama ani na chvíľku nespustila oči z končeka tmavého prsta, ktorý jej kmital pred nosom hore a dolu v spravodlivom rozhorčení a narúšal mamin osobný priestor natoľko, že ešte aj Georgeovi sa to zdalo zvláštne neprístojné, a práve keď Georgeov otec povedal: „Teraz, ma počúvajte,“ svojím autoritatívnym a desivým hlasom stavbyvedúceho, Georgova mama sa predklonila a zahryzla do prsta slečny Jonesovej, silno zovrela zuby a prekvapivo ho zvierala sekundu či dve, kým sa nespustil vresk.

Keď George rozprával tento príbeh, vždy bol z neho trochu nervózny, lebo tak trochu skresľoval obraz jeho mamy. Uhryznúť do prsta nepríjemnú učiteľku – hoci netiekla krv a slečnu Jonesovú to nebolelo natoľko, aby jej riaditeľ, ktorý sa správal, akoby to nebolo prvý raz, čo niekto pohrýzol slečnu Jonesovú, nedokázal vyhovoriť podanie trestného oznámenia za ublíženie na zdraví – sa dal pokojne vnímať ako hrdinský čin. Jeho mama bola hviezdou tohto príbehu, a prečo by ňou nemala byť? Toto bola stálica rodinných anekdot, rozprávala sa často a vždy za sálv smiechu.

„A ja som si pomyslela,“ vravievala jeho mama a červenala sa od hrôzy aj potešenia, že sa na ňu díva každý v miestnosti, „že jej ten prst jedného dňa niekto odhryzne, tak prečo nie dnes?“

No George vedel, hlboko vo svojom vnútri bol presvedčený, že to uhryznutie nebolo činom niekoho, kto chcel zvládnuť situáciu a ukončiť ju dokonalo poburujúcim riešením. Jeho mama v skutočnosti pohrýzla slečnu Jonesovú z istého odlúčenia sa od reality, z istého panického odtrhnutia od okolitého sveta. Jej úzkostlivosť siahala až do bodu krehkosti, bola ako pohár na šampanské – keď mal George devätnásť, po prvý raz videl čašu na šampanské –, preto mala byť zabalená v ochrannom obale a uložená na bezpečnom mieste. O to sa staral jeho otec, riešil všetky mimoriadne stavy a všemožné krízové situácie. Jeho láska k manželke – a George si bol úplne istý, že ju miloval – sa zmenila na neustálu ochranu, ktorá jej v konečnom dôsledku viac ublížila, než pomohla.

Keď slečna Jonesová zamávala prstom, George si bol celkom istý, že to pre mamu nebola urážka, ale útok, akoby sa pod ňou svet naklonil, a mama neuhryzla slečnu Jonesovú, aby takýmto víťazoslávnym spôsobom prejavila svoj názor, ale preto, lebo sa potrebovala niečoho zachytiť. Doslova zubami. Svet sa rozpadal pod hrozbou jedného príšerného prsta a vyzeral ako čierna apokalypsa bez milosti a odpustenia, čierna diera nekonečného zúfalstva. Kto by sa nevzoprel zoči-voči takejto príšernej urážke?

To, že mama náhodou zareagovala úplne správne, nuž, to zjavne bola jedna z tých nevysvetliteľných vecí, a sčasti sa tešil, lebo aspoň jeden raz to urobila správne. No príbeh, ktorý sa znova a znova rozprával, a príbeh, ktorý sa ukrýval pod ním, boli dva rozdielne a možno aj nezlučiteľné príbehy.

Okamžitým výsledkom však bolo to, že Georgea preradili z tretej triedy slečny Jonesovej na Základnej škole Henryho Bozemana do Ó, príď, ó, príď, Emanuel, a vykúp zajatý Izrael Akadémie samostatného vzdelávania a svätosti, ktorá síce mala v názve Izrael, ale učili v nej zásadne len takí ľudia, ktorí sa za celý život nestretli so Židom. (Keď George vyrastal v Tacome, spoznal mnoho iných evanjelikálov, niekoľko mormónov, zopár katolíkov a dokonca aj praktizujúcich budhistov z najrýchlejšie sa integrujúcej ázijskej komunity v krajine, ale židov skoro vôbec. Kým šiel na vysokú školu do New Yorku, stretol sa vlastne len s dvomi židmi. Na vysokej ich potom spoznal ešte niekoľko.)

Ó, príď, ó, príď – voľne pridružená k cirkevnému zboru jeho rodičov, aj keď ich možno spájali len dobré úmysly – mala len štyridsaťosem žiakov od predškolákov po štvrtákov na strednej škole, sami sa učili z brožúrok, ktoré si často aj sami známkovali, v stredu mali vyučovanie len pol dňa, lebo vtedy mali namiesto popoludňajších hodín bohoslužby, ktoré viedol farár navštevujúci Ó, príď, ó, príď. Bohoslužby sa skladali z piesní a kázní a vďaka nim sa raz za týždeň mohli prezliecť z uniformy pozostávajúcej zo žltej košele, zelenej kravaty a nohavíc, do bielej košele so zelenou kravatou a nohavíc.

George mal osem rokov a v ôsmich rokoch je definíciou normálu to, čo dieťa vidí pred sebou. Ignoroval rozdiely medzi novou a starou štátnou školou – a začal výrazne bledou etnickou príslušnosťou svojich nových spolužiakov – a pokračoval tým, že sa ako zvyčajne zaliečal dvom starým dievkam, ktoré viedli školu: slečne Kellyovej s červenými vlasmi stiahnutými tak pevne, že to vyzeralo, akoby sa neustále čudovala, a slečne Aldershotovej s láskavými očami, chlpatou bradou a majstrovským používaním pravítka ako zbrane.

Georgeovi sa tam v podstate páčilo, hoci jeho štandardy asi neboli ktovieako vysoké. Nebol fanúšikom celoškolskej vybíjanej, ktorá bola to jediné, čo dokázali postaršie slobodné dievky vymyslieť namiesto telesnej výchovy popri občasných poskokoch s odrazom znožmo a behaním na mieste (čo sa vždy dialo v krátkych upotených vlnách, pri ktorých si nikdy nedávali dole kravaty), ale páčila sa mu ich knižnica, i keď ešte aj slová „dokelu“ či „anciáša“ boli v školskom výtlačku Neuveriteľnej cesty od Sheily Burnfordovej so somárskymi rohmi začiernené.

Vekom najbližšie mu v škole bol Roy, čo bolo už vtedy starodávne meno, hoci nie až také ako George. Roy bol o rok starší, o rok vyšší, o rok múdrejší, a to všetko dokazovala skutočnosť, že mal bicykel.

„Je z druhej svetovej vojny,“ povedal Georgovi, keď sa spoznali. „Môj otec si ho priniesol. Ukradol ho Japončíkom po tom, ako sme ich zbombardovali.“

Toto sa stalo v sedemdesiatych rokoch a Royov otec bol počas Nagasaki bezpochyby bábätko, ale George hltal každé slovo ako pravdu Božiu.

„Fíha,“ hlesol.

„Keď budem starší, pôjdem na ňom až do Vietnamu a budem tam hádzať granáty na Japončíkov.“

„Môžem sa na ňom povoziť?“

„Nie.“

Škola bola na Tridsiatej piatej ulici. Roy býval na Päťdesiatej šiestej a George na Šesťdesiatej, v dome, na ktorý nikto z rodiny nebude spomínať s láskou. Zvyčajne ho zo školy vozila mama, ktorá nepracovala, ale občas, keď bola zaneprázdnená, šiel pešo a časť cesty prešiel s Royom, ktorý medzi nimi tlačil zelený bicykel s mohutným rámom, pevným a pokojným ako krava.

V tento konkrétny deň, v jarný deň, keď slnko trónilo v spoločnosti niekoľkých skromných oblakov na oblohe križovanej bielymi výparmi prúdových lietadiel z neďalekej vojenskej základne. Bol to práve taký krásny deň, v aký ťa Boh rád skúša, ako často hovorievala slečna Kellyová.

„No a potom zistíš, že celá loď je zbraň, hej?“ hovoril vzrušene George. „Celá loď! A potom z jedného jej konca vystrelí obrovský záblesk svetla a BUM! Zničia domovský svet Gamilonov!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc žeriava.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.