JAK JSME JELI 5000 KM NA KAFE

Ladislav Aladar Cásek

Ladislav Aladar Cásek

Ladislav Aladar Cásek

Příprava

V září 2017 jsme s Petrem Procházkou začali plánovat „expedici“ na motorkách, která se měla uskutečnit následujícího roku. Plány se měnily takřka každý měsíc, než dostaly reálný cíl. Jak se říká: Každá změna je ta předposlední. Nejdříve byla konečnou destinací Albánie a Makedonie, později Turecko a asi měsíc před samotným odjezdem jsme se vrátili k původnímu záměru – Albánii.

Mimo ježdění prstem po mapě a vyhledávání informací na internetu bylo nutné pořídit vybavení. Například stan, který se mi rozpadl stářím při poslední cestě na Ukrajinu, mi rodina nadělila pod stromeček. Jaká krásná náhoda. Avšak ne všechno bylo tak skvělé a úžasné. Začalo to výměnou motorky. Svoji starou krásnou Yamahu TDM 850 jsem nahradil zcela novým strojem, a to Yamahou MT09 Tracer. S touto změnou se muselo zákonitě obnovit i vybavení motorky.

Ke konci roku 2017 jsem oslovil dva výrobce nosičů bočních kufrů, abych měl jistotu, že alespoň jeden z nich mi je dokáže vyrobit včas. Pravidelnou komunikací přes e-mail mě oba shodně utvrzovali o bezproblémové výrobě a já byl spokojen. Ovšem jen do té doby, než došlo na samotnou objednávku. Chtěl jsem, aby mi nosič vyrobili do velikonočních svátků. Jeden se začal vymlouvat, že je na všechno sám a že toho má moc a ačkoli si je dobře vědom, co mi slíbil, momentálně není schopen naši úmluvu dodržet. Druhý mi pouze stroze odpověděl, že nemá čas a nosič mi prý udělá až v červnu. Šok!!! V červnu máme plánovaný odjezd a bez nosiče mi zase nebudou schopni včas udělat kufry. Nezbývalo než hledat na internetu jinou variantu.

Další šok nastal při objednávce hliníkových kufrů. Našel jsem kluka, který v tom právě začal podnikat a vyráběl kufry za dobrou cenu. Zalíbil se mi jejich tvar a hlavně černá matná barva, která by mi dobře ladila k motorce. Osobně jsem jej navštívil a plácli jsme si. Kufry měly být dodány do konce dubna. Jenže nebyly. Začínajícího podnikatele zradil dodavatel hliníkových plechů. Původní plán vyzkoušet kufry v rámci svých vyjížděk se zcela zhroutil. Nakonec mi týden před expedicí dodal jiné kufry, abych prý mohl v klidu odjet. Slíbil mi, že ihned po příjezdu z expedice mi je vymění za ty, které jsem chtěl. Dnes už vím, že k výměně nikdy nedojde, protože kluk úspěšně zkrachoval.

Poslední a ten největší šok přišel na poslední chvíli. Při kopírování dokladů v rámci přípravy na cestu jsem zjistil, že mi platnost cestovního pasu končí 24. 6. 2018, a my měli odjet 22. 6. Udělalo se mi nevolno. Do odjezdu zbývalo 10 dní a já neměl to nejdůležitější. Kdybych to někde četl, asi bych si zaťukal na čelo. Jak se tohle někomu může stát? Byl jsem si tak jistý, že mi platnost pasu vyprší až další rok. Dodnes nevím, na co jsem se vlastně díval. Tato nepozornost mě stála 4 000 Kč jako poplatek za zhotovení dokladu ve zkrácené lhůtě. Za blbost se platí, ale útěchou mi může být, že pas byl za dva dny připraven k vyzvednutí.

Zbývalo už jen čekat na den „D“ a doufat, že mám vše, co potřebuji.

Den první – cíl cesty Maďarsko, Balaton (483 km)

Probudím se, jako bych šel normálně do práce, přitom mám dostatek času. Možná je to cestovní horečka. Zapnu notebook a netrpělivě čekám na messengeru, jestli se Petr ozve. Ten, jak vidí, že jsem aktivní, upřesňuje: „Odjezd z Brna v deset hodin!“ Trochu váhám, zdá se mi to pozdě, ale nic s tím nenadělám. Sám nikam nepojedu.

Petr na této cestě zastává funkci průvodce. Je to takový „vedoucí zájezdu“. Veškeré země, které máme v plánu projet, už v minulosti navštívil, a tak mi může ukázat místa, která bych sám horko těžko hledal. I když jsem se snažil nějaká místa vyhledat pomocí internetu, moc se mi to nedařilo. Navíc Petr nechce jezdit na příliš exponovaná místa, takže došlo na škrty, a to málo, co jsem vyhledal, bylo vlastně úplně k ničemu.

Vyrazím směr Brno tak, abych byl na místě do deseti hodin. Během cesty se čas odjezdu změní ještě několikrát. Petr prostě nestíhá. Musí ještě zařídit nějaké pracovní záležitosti. Přijedu k benzince, odkud máme společně vyrazit do světa, uvelebím se na židli venkovního posezení a usrkávám horkou kávu. Volnou chvíli si krátím surfováním po internetu.

Po jedenácté hodině se konečně Petr objeví a můžeme vyrazit. Najedeme na D2, směr Bratislava. Sice nemám dálnice moc v lásce, ale pokud se chce člověk dostat co nejrychleji ke vzdálenému cíli, musí to prostě překousnout. Trmácet se po nějakých okreskách by trvalo nekonečně dlouho.

V Bratislavě sjedeme z dálnice a pokračujeme na Čunovo. Čunovo je nejjižnější částí hlavního města Slovenska, kde na základě jedné z variant nedostavěného vodního díla Gabčíkovo vyrostlo vodní dílo Čunovo, které zajišťuje odtok vody do původního koryta Dunaje na Maďarskou stranu. Součástí hráze je Swan aréna – Hotel Divoká voda. V roce 2011 se zde konalo mistrovství světa ve vodním slalomu a rok poté finále Světového poháru. Na konci hráze se nachází muzeum moderního umění Danubiana. Muzeum bylo založeno holandským sběratelem umění Gerardem Meulensteenem a slovenským galeristou Vencentem Polakovičem. Uskutečnily se tu desítky výstav osobností světové výtvarné scény. Mezi návštěvníky muzea nechyběly ani královské návštěvy, například španělský král Carlos I. s manželkou, nizozemská královna Beatrix, norská královna Sonja, monacký kníže Albert II. či ománská princezna Mona.

Pokračujeme po okraji vodního díla Gabčíkovo, ale výhledu na hladinu brání vyvýšený břeh. Silnice je téměř prázdná, jen sem tam se objeví auto. Už několikrát nás předjel motorkář, který se buď nudí, nebo vyhledává společnost jiných motorkářů. Opouští nás až těsně před hrází, kde na parkovišti odstavíme motorky.

Na hrázi přehrady sledujeme, jak do jedné z komor zajíždějí lodě. Jsou tam dvě a na další, která je v dohledu, čekají. I když tam budou tři lodě, mají stále dostatek místa. Klidně by se tam vlezly ještě další tři takové. Plavební komora je dlouhá 275 m a široká 34 m. Napouští ji osm kanálů o rozměrech 4 x 4 m. Bohužel nemáme čas sledovat vypouštění komory, vracíme se k motorkám.

Těsně před parkovištěm mě osloví muž: „Veľa šťastia v Albánii!“ Slušně poděkuji a vůbec nechápu, odkud ten chlap ví, kam jedeme. Pravda, na svém facebookovém profilu jsem zveřejnil začátek Expedice 2018, ale že bych měl takovou sledovanost, nevěřím. Záhada se vyřeší vzápětí. Petr byl na parkovišti u motorky dřív než já. Chlápek se s ním dal do řeči a Petr prozradil, kam máme namířeno. V době, kdy mě oslovil, už vlastně všechno věděl.

Opustíme hráz Gabčíkova a odbočíme na silnici č. 506. Asi po 20 km jízdy zastavíme na křižovatce Klúčovec, Veľký Meder, Číčov. Zde Petr zapálí svíčku u křížku, kde za tragických okolností vyhasnul život jeho strýce. Pak se vrátíme do Medveďova a už jsme v Maďarsku. Nyní co nejkratší cestou přes Győr na Balaton.

Během cesty několik egoistických řidičů prověřuje naše reflexy. Jeden z nich předjíždí takovým způsobem, že Petr i já zareagujeme stejně – poklepáním na přílbu. Plná čára, odbočovací pruh a auto v protisměru jej vůbec neodradily od nebezpečného manévru. Však co, kdyby něco, vytlačí nás ze silnice.

U Győru projedeme kolem automobilky Audi. Dočetl jsem se, že se tu vyrábí motory pro vozy Lamborghini a Porsche. V Maďarsku se také vyrábí Opel v Szentgotthárdu a Mercedes Benz v Kecskemétu.

Za Székesfehérvárem najedeme na dálnici M1. V Maďarsku se využívá tzv. e-vigneta, která se dá koupit u kterékoli benzinové pumpy nebo na internetu. Desetidenní známka pro motocykly vyjde v přepočtu na cca 130 Kč. Je k tomu zapotřebí registrační značka, která se vloží do systému, a podle ní se pak lehce zjistí, zda je známka řádně zaplacena. Jízdou po dálnici ušetříme čas a zrychlíme jízdu. A opravdu, posledních 50 km Petr zrychluje rapidně. Za jiných okolností nejede víc než 120 km/h, nyní se však dostáváme až nad hranici 150 km/h.

„Kámo, ty cedule u silnice jsou kilometrovníky, ty neudávají povolenou rychlost!“ dobírám si Petra, sotva sesednu z motorky.

„Tak to sedí,“ odpoví s úsměvem, „sjeli jsme na 146 kilometru.“

V recepci kempu chci na kameru natočit, jak Petr objednává nocleh, a tak se zeptám mladého recepčního, jestli můžu.

„Yes, everywhere,“ je mi odpovědí. Zapnu kameru a natáčím. Když zajedu objektivem na recepci, mladík prchá. Ne a ne jej dostat do záběru, takže natočím prázdný pult, u kterého stojí Petr. Dokud nevypnu kameru, mladík se do recepce nechce vrátit. Po vyplnění dotazníků se dohadujeme o ceně, protože v ceníku kempu s motorkami vůbec nepočítají. Mladík to nakonec vyřeší. Zaplatíme za jedno auto a jízdní kolo. Výsledný průměr se stává cenou pro naše motorky.

Nyní si musíme najít vhodné místo. Půda je měkká, podmáčená, muselo tu pořádně sprchnout. Petr mě přivede na místo, kde nedávno tábořil se svými přáteli. Jeden z nich, Zrzek, jehož přezdívka je odvozena podle barvy jeho dlouhých vlasů, nazval toto místo „Kemp na nádraží“, během několika sekund poznám proč. Za plotem kempu se po celé jeho délce táhnou koleje a pravidelně každou hodinu tudy projede vlak. Železnice, vedoucí po celém pobřeží Balatonu, tak turistům umožnuje dopravit se na kterékoli místo kolem jezera. Dokonce tu mají i svůj program a slevy na denní jízdy.

Nastává malý problém. Nemůžeme najít žádné místo, kde by se stojany motorek nebořily do země. Po chvíli sice najdeme nepodmáčený kousek země, ale pro jistotu ještě vložím pod stojan placku. Petr placku nemá, proto hledá vhodnou náhražku a od nedalekého ohniště přinese placatý kousek dřeva. Postavíme stany, zabezpečíme motorky a zamíříme na pláž.

Počasí bohužel nedovoluje koupání, je větrno a voda také nic moc. Nabádám Petra, aby zkusil teplotu vody, že ho přitom natočím na video. Petr šlápne na kameny v těsné blízkosti vodní hladiny a má co dělat, aby se udržel na nohách. Kameny šíleně kloužou. Balancuje a já čekám, kdy do Balatonu spadne celý. Z nebezpečné situace vyjde pouze s mokrými ponožkami. Smějeme se na celé kolo a rušíme tím rybáře, kteří z naší návštěvy nejsou příliš nadšeni. Raději jdeme vyhledat kiosek, kde bychom se mohli najíst.

Kemp na nádraží

Asi 500 m od brány kempu objevíme rychlé občerstvení. Budova má dvě výdejní okénka. V jednom se vydává jídlo a v druhém pití. Petr přidá do kroku, aby byl co nejdřív u okénka s jídlem, kde obsluhuje mladá sympatická servírka. Hledají společnou řeč, protože servírka nerozumí anglicky, přesto se jakýmsi anglicko-německým esperantem domluví. Zatímco já zaujmu místo v přístřešku před bufetem, Petr se přesune k okénku s pitím. Když se v něm objeví stejná sympatická tvář servírky, oba se hlasitě rozesmějí.

Během čekání na jídlo personál zavírá okénka bufetu i s okenicemi. Kolem stolů pobíhá ztřeštěná holka, kterou se snaží chytit kluk, oba na sebe něco pokřikují maďarskou hatmatilkou a hlasitě se smějí. Zní to legračně. Oba se uklidní po zaznění zvonku, který signalizuje, že jídlo je připravené a kvapem nám jej naservírují. Pak všichni zmizí za dveřmi kiosku a slyšíme pouze cvaknutí zámku. Nám je to jedno, plně se věnujeme prvnímu teplému jídlu za celý den.

Tma i únava přicházejí velmi rychle. Na nedalekém kopci svítí rozhledna Várhegy. Svým tvarem připomíná cylindr petrolejové lampy. Oslňující bílé světlo musí být vidět hodně daleko. Projede rychlík. Pískání železných kol třením o koleje je ohlušující. Předpokládám šílenou noc. Zatímco píšu tyto řádky, projedou ještě další dva vlaky. Zhasnu světlo a snažím se usnout. Slyším, jak zesiluje vítr, snad nepřitáhne mraky a my zítra nepojedeme v dešti.

Probudí mě projíždějící rychlík. Začíná být chladno. Raději na sebe natáhnu bundu a zaujmu polohu nenarozeného plodu. Listí na stromech šelestí a vytváří dojem deště, na stan však nedopadla ani kapka. Modlím se, aby už noc skončila.

V noci se ještě několikrát probudím hrůzou. Každý projíždějící vlak jako by chtěl vjet přímo do mého stanu. Někdy kolem čtvrté hodiny projíždí nákladní vlak a ten mě vyděsí nejvíc. Celý stan se třese a já poskakuji na nafukovačce, jako bych ležel přímo na pražcích. Ještě dlouho poté slyším ten strašidelný dunivý zvuk, než se úplně vzdálí. „Ať už jsme odtud pryč!“ nahlas vyslovím přání do spacáku.

Den druhý – cíl cesty Chorvatsko, Željava (367 km)

V půl šesté projede další vlak. Slyším, jak se ve vedlejším stanu Petr převaluje.

„Hele kámo, počkej, až vylezu, tě normálně zabiju!“ zavolám výhružně.

Petr rozepne stan a prchá k budově se záchody. Asi dostal strach, který musí z trávicího traktu ven. Když se vrátí, hezky ironicky mu za dnešní noc poděkuji.

Snídat chceme u vody, možná nakonec do Balatonu vlezeme, jak si od včerejška slibujeme. Vezmu ešus, plynový vařič, vodu, polévky v sáčku a zamíříme k jezeru. Na břehu maďarského „moře“ fouká studený vítr, z koupání nic nebude.

Vařič schovám do závětří živého plotu. Nejprve uvařím kávu a pak doplním vodu na polévku. Abychom se dobře najedli, doplním hovězí polévku čínskými nudlemi. Mezitím, co se voda vaří, zapisuji do deníku poznámky. Kdybych si nepsal poznámky, nevěřím, že bych si za pár dní vůbec něco pamatoval.

Sedm hodin ráno. Sedíme na betonovém plácku, usrkáváme horkou polévku z jednoho ešusu, slunce svítí do zad a vlny Balatonu se tříští o kameny. Nenapadá mě jiné přirovnání než pozměněný text jedné písničky: Když muž s mužem snídá. Rozesměje nás to.

Kemp opustíme v devět. V Lidlu nakoupíme pečivo, tekutiny, ale také nektarinky a papriky. Pak zamíříme co nejkratší cestou k dálnici M7, která nás zavede ke státním hranicím s Chorvatskem. Na hranicích je sice kolona, ale celníci se snaží, aby byl průjezd co nejrychlejší. Jakmile uvidí, že se kolony zvětšují, otevřou další průjezd v protisměru a pak už jen navigují vozidla do patřičných pruhů. Zhruba po deseti minutách se ocitneme v Chorvatsku, kde uděláme krátkou přestávku na malou svačinku.

Najedeme na chorvatskou dálnici a první, co nás přivítá, je silný úder větru zprava. Náraz je tak silný, až se leknu. Je to horší, než když kolem projíždí náklaďák. Motorka se zakymácí a mám co dělat, abych nezpanikařil. Štěstí stojí při mně, ustojím to.

Asi 70 km před Zagrebem zastavíme u benzinky sítě Ina. Petr postaví motorku na hlavní stojan a vezme pistoli. Nic neteče. Ani počítadlo se nevynulovalo. Vrátí pistoli do stojanu a opět to zkusí, žádná změna. Čeká několik minut a zkouší to znovu a znovu, avšak stále beze změny. Zatímco já v klidu natankuji u jiného stojanu, Petr řeší s obsluhou závadu. Podle všeho někdo nezaplatil poslední tankování.

U Zágrebu se kvůli mýtným bránám tvoří kolony. Provoz se stává plynulým až po otevření všech průjezdů, máme tedy štěstí a dlouho nečekáme. Jinak je tomu na obchvatu směrem na Karlovac – Split. Zde se před mýtnou bránou sbíhají tři hlavní tahy se dvěma jízdními pruhy a v každém to stojí. Posouváme se doslova šnečím tempem. Je tu příliš málo místa na to, abychom mohli kolonu předjet. Někteří řidiči se cpou a přejíždí z pruhu do pruhu, čímž vytváří ještě větší zmatek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak jsme jeli 5000 km na kafe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.