Typologie volů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Kašáková

Typologie volů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ondřejovi a všem báječným exemplářům mužů, co jich jen po světě chodí.

„Jedni z nejdůležitějších mužů v mém životě byli psi a koně.“

(Liz Taylorová)

Nenechte se zasmušit či rozčílit výše uvedeným citátem. Ano jistě, na následujících stránkách se opravdu schyluje k poměrně názornému popisu různých exemplářů mužů. Ovšem tato samozvaná abecední katalogizace všelijakých exotů je – přes veškerou svou vyhrocenost, bolavou zraněnost, mandlovou hořkosladkost a slanou slzavost – rozhodně prostá jakékoliv nenávisti či zatracování mužského plemene jakožto celku. Od zadupávání opačného pohlaví do země tu máme zcela jiné šajby – kupříkladu výrobce pánského make-upu.

Muži jsou úžasní. Muži jsou zábavní. Muži jsou nepostradatelní. Muži nám kříží cestu. Neustále. A jsou to muži různí. Ano jistě, všechny jsme zažily situaci, kdy se nám chtělo zařvat z plných plic do bulvárů a do ulic: „Chlapi by zasloužili vyhubit. Tyhle mandelinky bramborové lidstva!“ S takovou by si však tu a tam zasloužily vyhubit i ženy, jak by se možná usnesli pánové, kdyby ovšem o podobných tématech spolu hovořili.

To my ženy se naopak o mužích bavíme tuze rády. V časech prosperity a štěstí, ale i zoufalství a nedostatku. Naše kardinální téma v dobách zlých bývá: „Kam ksakru zmizeli všichni normální chlapi?“ Odpovědí pak může být tajný ženský kód: „Tam, kam mizí gumičky do vlasů“. Každá žena ví, o čem je řeč. Tajemný prostor, který nikdy nikdo neobjeví. Černá díra. Singularita ženského vesmíru. Místo, kam slunce nikdy nesvítí, vítr nefouká, gravitace tam hapruje a barvy mají všechny odstíny černi.

Gumiček do vlasů máme spousty. Ve všech kapsách, kabelkách, kosmetických taštičkách, na nočních stolcích, pracovních stolech, na zápěstích, na šaltpákách v autě. Jsou všude. Když však jednu nutně – opravdu zoufale nutně – potřebujeme, tak nejsou. Ani jedna. Nikde. Prostě zmizí.

Tak si místo gumičky zavážeme drdol ustřiženou punčochou, krajkovými kalhotkami nebo kusem potravinového fólie od svačiny a říkáme si, jak jsme na to vyzrály. Jenže ouha! Vlasy nám začnou lézt do očí, šimrat v nose, účes se rozpadá a my vypadáme jako slepice. Zmoklé! Příště to neuděláme. Ani kdyby se nám jevilo jako perfektně romantický nápad mít vlasy svázané travou a kopřivami.

To máte jako s těmi chlápky.

Příště to prostě neuděláme. Takový exemplář už ne.

Krušné zkušenosti mají jednu velice povzbudivou vlastnost. Téměř každá z nich se časem promění v zábavnou historku. Rády je sdílíme. Vyprávíme. Porovnáváme. Detailně probíráme v našem holčičím kódu. Ze zážitků s všelijakými náhodnými „voly“ se vypovídáme. A nakonec sebekriticky zjistíme, že obsah povídání nevypovídá jen o volovi, ale hlavně o nás.

Všechny události popsané na následujících stránkách by se klidně mohly stát. Možná se i staly. Nevím. V každém případě během nich bylo určitě uroněno mnoho slz a dalších fyziologických sekretů. Byly vypity hektolitry vína různých odrůd a kvalit. O výčepních lihovinách, coca-colách na kocovinu, čajích na hubnutí, nervy a močové ústrojí ani nemluvě. Bylo též poztráceno mnoho tisíc gumiček do vlasů, které už nikdy nikdo nenajde. Ani do skonání světa.

ALKÁČ VÝMLUVNÝ

„Když popíjíme, starosti podřimují.“

(Anakreón)

Jsem mistryně. Mistryně světa. Proč si to nepřiznat. Nemá smysl, aby mi to říkal kdokoliv jiný. Znám sama sebe nejlépe. Není tedy důvod čekat na cizí hodnocení. Jsem mistryně světa, přebornice a šampiónka. Ve výmluvách.

Jsem v tom děsně dobrá od dětství. Už jako malá holka jsem si dovedla sama před sebou i okolím velmi přesvědčivě obhájit, proč něco nejde. Cokoliv. Nepůjdu do sklepa pro kompot, protože je tam bubák. Nebudu se učit matematiku, protože na ni prostě nemám buňky. Nebudu jíst jablka, protože… protože je v nich bubák!

Nebyla v tom lenost. Naopak. Svým tvrdohlavým vymlouváním, proč něco nejde, jsem si vytvářela prostor pro činnosti, které jsem naopak zbožňovala. Místo chození do sklepa pro brambory, zavařené meruňky a nakládané okurky jsem s chutí a nadšením postávala v kuchyni mámě za zadkem a sledovala, jak se vaří svíčková. Nedostatek takzvaných buněk pro aritmetiku a geometrii jsem vyvážila neuvěřitelným množstvím receptů na moučníky a zákusky, které jsem už v útlém věku dokázala bez kuchařských knih připravit, ale hlavně jsem jich celou řadu vymyslela nebo svým tvůrčím zásahem zdokonalila. Jen ta jablka jsem nejedla a dodnes nejím z jediného prostého důvodu – protože je v nich bubák!

Od dětských výmluv uplynulo mnoho upečených dortů, našlehaných krémů, vlastnoručně nadrcených směsí koření, vykostěných kuřat, litry dlouho tažených vývarů, klasických i netradičních omáček, kila všelijakých předkrmů, kanapek, salátů, karbanátků, masových kuliček, pilafů, gulášů, těstovin, luštěnin, hamburgerů a dalších specialit, které jsem vařila, smažila, pekla, dusila, grilovala, blanšírovala, restovala, flambovala, servírovala a následně s velikou chutí a téměř vědeckým zaujetím konzumovala.

V deváté třídě nastal čas pro výmluvu nejvypečenější. Nepůjdu na gymnázium. Proč? Protože nechci. Chci se vyučit kuchařkou. Mámu málem trefil šlak. Zoufale mi podsouvala, jaká jsem chytrá holka, i když nerada počítám. Kdybych se prý jenom trochu snažila a místo boeuf bourguignon se věnovala Bělounovi a jeho sbírce úloh z matematiky, nebude žádný problém se tam dostat. Pořád opakovala, že učňák je pro blbce, a brečela. Vypila mi u toho celou láhev Côtes du Rhône, kterou jsem měla přichystanou na ono hovězí po burgundsku.

Za to víno jsem mimochodem dala celé kapesné. V mých čtrnácti letech nebylo vůbec lehké ho koupit. Když jsem prodavačce tvrdila, že ho potřebuju na vaření, vyhnala mě z obchodu se slovy, že pitomější výmluvu jsem si vymyslet nemohla. Nakonec jsem donutila mámu, aby mi pro něj došla. Trochu se vykrucovala. Ptala se, jestli by mi nestačila nějaká levnější Frankovka nebo Vavřinec. Dokonce mi navrhla, abych hovězí místo vína podlila masoxem. Chápete? Masoxem! To je podobný nesmysl, jako cpát do echt české bramboračky houby shiitake. Nebo nutit někoho, kdo tolik miluje vaření, jít dřepět do lavic mezi takzvané studijní typy, které vůbec nemají ponětí, co vlastně v životě chtějí dělat.

Jo. Vyučila jsem se kuchařkou. Jela na stáž do Německa. Pak do Belgie. Koukala pod ruce mistrům. Učila se a makala. Bez výmluv.

Je mi skoro třicet. Jsem šéfkuchařka. Mám, co jsem chtěla. A máma? Je na mě pyšná. Jen ji mrzí, že nechci děti. No, nechci. Je to trochu složitější. Matika mi nikdy nešla, ale dokážu si dost dobře spočítat, že vypadnout z toho kolotoče by mohlo znamenat, že už na něj třeba nenaskočím zpátky. Ještě detail – nemám chlapa. Teda už zase nemám.

Ne, že bych nechtěla. Spíš nějak nebyl čas. Tak ano, zatím jsem neměla čas na trvalý vztah. Zase výmluva. Jako vrata. Koneckonců jako vrata byl ještě nedávno i můj zadek. Já jsem si to před sebou omlouvala, že se alespoň proporčně hodí k ostatním částem těla, které rovněž nebyly z nejdrobnějších. A na výmluvy, jak známo, jsem já machr.

Dost dlouho jsem se vymlouvala, proč je v mém případě zcela vyloučené omezování jídla. Já přece musím všechno ochutnat. Ne to, co vařím, ale to co vařit chci. Zcestovala jsem celou Evropu a všude téměř výhradně jedla. Fascinovaná umem zahraničních kolegů. Do některých restaurací jsem na to samé jídlo zašla i několikrát. Chtěla jsem poznat nuance – suroviny, koření, úpravu. Tím moje zkušenosti rostly. S nimi pochopitelně i váha. Snad dá rozum, že s neustále plným žaludkem se také dost blbě cvičí.

V pestrém životě plném zážitků a jídla se vyskytovali i muži. Tu kolega z restaurace. Jindy zase dodavatel zeleniny. Nebo číšník z podniku, kam jsem se ráda chodila najíst. Epizody bez chuti. Nemastné, neslané.

Tak jsem to zkusila přes internet. Však co, otestuji platformu. Pro hochy z Tinderu jsem měla vždy dost výmluv, proč jim nepošlu fotku celé postavy. Nemám selfie štangli, víš? Promiň, mám rozbité zrcadlo. Vyfotím se, až dovařím rillettes. Donesu ti, chceš? Chtěli. Když ovšem tlustý zajíc v pytli přišel se skleničkou luxusní masové pomazánky na místo určení, většinou to bylo naposled, kdy jsem ty vyžírky spatřila. Já však dál chodila na setkání s muži přes aplikaci a nikdy nezapomněla donést sampl ze své kuchyně.

Až mi jednoho dne jakési sžíravě upřímné rande, s pusou plnou mých jarních krevetových závitků, sdělilo: „Teda páni! To je žrádlo. Takhle si představuju nebe. Ale tebe jsem si podle fotek představoval trochu jinak. Jsi taková… veliká!“ Z on-line seznamování jsem si tudíž odnesla značné „tindráky“, ale aspoň jsem se odhodlala přestat generovat výmluvy, proč nemůžu zhubnout.

Zažrala jsem se do bezsacharidové diety, začala cvičit, běhat a kila šla dolů.

Dle všech tabulek, poměru tuků a svalové hmoty, body mass indexu a dalších obezitologických krámů, jsem měla nadváhu dvacet kilo. Hubnutí měl být tudíž jogging na dlouhou trať, kterou mi zcela bez varování zkřížil Alan.

Seběhlo se to při běhání, ve kterém jsem byla už pěkných pár měsíců zběhlá. Alanova poněkud zavalitější postava napovídala, že se této činnosti věnuje z úplně stejného důvodu jako já. Občas jsem ho viděla se protahovat v parku. Jindy jsme se míjeli v lesíku. Párkrát jsem na něj mávla do altánku, kde celý zadýchaný odpočíval, zatímco já – už o dvacet kilo lehčí než po tinderovém prozření – jsem velice zlehka proklusala směrem ke svému oblíbenému cíli: prodejně italských delikates.

Právě tam míval dost často zamířeno i Alan. Zde jsme zjistili nad všelijakými grissini, bruschetami, úžasně slaďoučkými cantuccini a frollini, že oba milujeme dobré jídlo, ale zároveň máme přísnou dietu, která striktně zapovídá ho svobodně jíst. I tak toho bylo dost, co jsme v lahůdkářství probrali a nakoupili.

Mezi plátkováním mortadely mi Alan stihnul odvyprávět, že je rozvedený, má dvě děti a nadváhu ze sedavého zaměstnání v bance. Já mu během výběru toho nejsvěžejšího salátu lattusa v kostce přeříkala své kulinární kurikulum. Svůj úspěšný boj o ucházející postavu jsem prezentovala na kontrastu obrovského melounu a drobného artyčoku. Smál se a říkal, že jsem k sežrání. I s pár bonusovými kilogramy a v propoceném tričku s obrázkem Al Pacina ve filmu Kmotr byl tak milý.

Sesynchronizovali jsme naše běžecké trasy a všechno nasvědčovalo tomu, že z běhání se brzo stane chození. Když jsme spolu – již po několikáté – dosáhli kýženého cíle v italském obchodě, vyhlásil Alan „cheating day“. To je den, kdy každému dietáři zaplesá srdce a život opět dostane smysl. V tento slavnostní okamžik je totiž možné hodit veškeré výživové limity za hlavu a nacpat se i tím, co je jinak zakázané. Zvesela jsem naházela do košíku karamelizované fíky v balzamikovém octě, mandle v cukrové polevě se šafránem, rozmarýnové grissini a nechala si zabalit tři druhy sicilských cannoli s nadpozemsky jemným krémem z ricotty.

Alan v triku s Al Pacinem se zastavil u regálu s vínem. Bez většího rozmyslu si koupil pět lahví Chianti. Když si všimnul mého údivu, usmál se a vysvětlil, že za tu cenu ho tu přece nemůže nechat. Nestihla jsem množství vína ani řádně okomentovat a on mě pozval do kina. Nadšeně jsem přijala. Prý to bude zcela tematicky nějaká italská produkce. Pak jsme se vydali každý do své sprchy a následně za pracovními povinnostmi.

Večer jsem čekala na domluveném místě před multikinem. Po dlouhé době jsem měla rande, na které jsem s sebou nenesla žádnou návnadu v podobě vlastnoručně připravené dobroty. Měla jsem pocit, že tentokrát jde skutečně jen o mě. Slušelo mi to. Kéž bych potkala toho blba, co mi řekl, že jsem… veliká. Ten by zíral. Vlastně bych mu mohla poděkovat, že jsem díky jeho nevymáchané hubě skoncovala s výmluvami a velikostí 46. Pak bych se zavěsila do urostlého Alana a odešla středem.

Uskutečnění téhle triumfální představy mělo ovšem dva háčky. Nikde v okolí se nenalézal ani tinderový nactiutrhač, ani Alan. Film měl začít za pět minut. Vytočila jsem jeho číslo. Nic. Poslala mu zprávu, že koupím lístky a počkám v sále. Nic. Film začal. Ději jsem nevěnovala mnoho pozornosti, protože jsem neustále kontrolovala telefon. Ani zpráva. Titulky. Volám. Nic. Došla jsem zoufale domů, na posezení spořádala ranní nákup a ještě si objednala pizzu. Byla jsem nešťastná a totálně přežraná.

Ráno mi hlavou kolovaly různé vytáčky, proč nejít běhat. Zahnala jsem je. Vytočila jsem Alanovo číslo. Nic. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli víc pociťuji obavy, že se mu něco stalo, nebo vztek, že nebere telefon a patrně právě vymýšlí výmluvy, proč nepřišel na schůzku.

Nepřišel ani na místo, odkud jsme většinou vybíhali. Telefon nebral. V lesíku nebyl. Nefuněl v altánku. Ani v cílové rovince – plné oliv, prosciutta a mozzzarelly – se nenacházel. Dala jsem si espresso a v depresi jela do práce.

Večer mi volal. Prý si dal trochu Chianti a dostal takovou migrénu, že prozvracel celou noc a den. Nebyl prý ani schopen zvednout telefon. Mno. Sice jsem za tím čula cosi podezřelého, ale je fakt, že když si dá dietář po dlouhé době víno, může to s ním zamávat.

Během dalších společných kilometrů jsem byla trochu odměřená. On mi však dával vší silou najevo, jak moc rád by napravil první nepodařené rande. Podle hesla „důvěřuj, ale prověřuj“ jsem ho pozvala na svou kuchařskou exhibici, která se měla konat u nás v podniku za pár dní. Jen ať holoubek vidí, s kým má tu čest. Pak si společně zhřešíme sklenkou extra dry prosecca a uvidíme, jakým směrem se hříšná nálada bude ubírat.

Rozproudilo se to nad má očekávání. Zatímco jsem prezentovala ukázky z nového menu, Alan si zřejmě chtěl udělat náskok. Když jsem na něj totiž mávla mezi předkrmy, číšník mu právě nesl druhou láhev vína. Oni ti „velcí“ muži asi nějak lépe spalují alkohol. Jen tedy nevím, co na to výživový poradce. To je ovšem jeho boj. Já připravila před hosty dokonalý salát z quinoi a granátového jablka, předala žezlo mladšímu kuchaři a šla si sednout k Alanovi. Nešetřil slovy obdivu nad mým profesionálním výkonem a poněkud se mu u toho pletl jazyk. Prý byl dnes tak vystresovaný z práce, že si musel trochu zklidnit nervy. Navrhnul panáka na mou počest.

Decentně jsem ho upozornila, že by bylo možná rozumné zůstat u vína a myšlenek na prázdné kalorie. Uchechtnul se a objednal dvě Metaxy. Jen přistály na stole, už začal drmolit oslavné přípitky na nejkrásnější šéfkuchařku pod sluncem. Ne, že by mi to nelichotilo. Pozvedla jsem sklenku, ale nepila. Alan na dva loky pokořil svou dávku, oči se mu rozzářily, popadl mě za ruku, naklonil se přes stůl a spolu s alkoholovým oparem vydechnul: „Jsi neuvěřitelně půvabná. Kdes byla celý můj život, no? Povídej, kdepak ses mi potulovala, krásko?“

Jsem zvyklá na poklony. Ovšem většinou se týkají mnou upečené křepelky plněné Foie gras a nikoliv mého vzhledu. Rozpačitě jsem ho upozornila, že kdyby potkal tu sádelnatou machnu, kterou jsem byla ještě před rokem, určitě by mluvil jinak. Zavrtěl hlavou a kopnul do sebe obsah mojí netknuté skleničky. Okamžitě začal gestikulovat, že si to dáme ještě jednou. Než jsem zaprotestovala, rozjel monolog o tom, jak bloudil životem, leccos pokazil, leckomu ublížil, ale nechce se na nic vymlouvat, protože žít se musí. A pít taky, evidentně. Dvě další Metaxy se ve skle příliš neohřály. Jedna byla Alanem vyzunknuta na můj „sexy běžecký styl“ a druhou vzápětí rozlil, když s máchnutím ruky zakřičel na celou restauraci: „Vendulko, jsi zkrátka ta nejkrásnější běhna.“

Hosté se se začali otáčet. Číšník Petr, můj nejoblíbenější kluk z placu, přiběhl, začal utírat rozlitý alkohol a vrhal na mě soucitně nechápavé pohledy. Jak říkám, nejsem zvyklá na komplimenty. Obzvlášť od mužů lehce otylých a silně opilých, kteří se snaží o nejapný slovní humor. Omluvila jsem se a odešla na toaletu. Zrcadlo. Docela hezká holka. Co si budu nalhávat. Prokoukla jsem. Už bych mohla na seznamku dát s klidem fotku celé postavy. Udělám to. Jen tam napíšu skutečné jméno. Já se totiž proboha nejmenuju Vendulka!

Alan během mého pobytu na toaletě stihnul vypít další Metaxu a usnout na stole. Nebudu zbytečně dlouho popisovat, jak jsme ho s Petrem budili, za mírného protestování vyváděli z restaurace a presovali do taxíku. Na další výmluvy jsem totiž nebyla zvědavá.

Ráno jsem od něj měla mnoho zmeškaných hovorů. Byla jsem rozhodnutá nejít několik dalších dnů běhat. Výmluva byla jasná. Nechci ho potkat.

Večer telefon. Alan. Nevydržela jsem a zvedla ho. „Dobrý den, tady Vendula. Vendula Nováková. Nezlobte se, ale sháním Alana. Nechal si u mě mobil a vaše číslo bylo v posledních volaných.“

A hele, Vendulka!

Nakonec se ukázalo, že paní Vendula je Alanova bývalá manželka. Z nepochopitelných důvodů k ní opilý v noci přijel. Usnul na rohožce. Vzala ho dovnitř, aby nebyl v domě skandál. Přece jenom je to otec jejich dětí. Ráno zmizel.

Bylo mi ho trochu líto. Ale víc mi bylo líto ženy, která výmluvy pro jeho kvartální alkoholismus snášela dost dlouho. Bylo mi líto jejich dětí, které několikrát nevyzvednul ze školky, protože byl namol. Bylo mi líto, že ze sympaťáka, kterému se na mohutné hrudi tak vyjímal Al Pacino, se vyklubal normální „alkačíno“.

Žádná sebelítost slečny šéfkuchařky se ovšem nekoná. Jasně, v tomhle kyselém jablku, do kterého jsem omylem kousla, byl bubák. Ovšem nestihla jsem si to zavařit a včas utekla. Zaplaťpánbůh, že jsem běhna!

S alkoholem může být občas zábava, s alkoholikem nikdy. Nebo tedy rozhodně ne moc dlouho. Exempláře Alkáče výmluvného se bohužel vyskytují ve velkém množství a pokud se věnují opíjení kvartálnímu (kvartál je eufemismus), pak je poněkud těžké jejich závislost a budoucí hrozbu vztahu odhalit. Budou se vymlouvat, vykrucovat, prosit, slibovat a nakonec je zase najdete spící na rohožce přesně tři dny poté, co vyrazili na jedno, aby spláchli špatný den v práci. Není dobré hned utéct, ale snažit se pomoci. To si totiž zaslouží každý Alkačíno i jeho častá ženská verze Alkajda.

BURAN MASKOVANÝ

„Zvenku nemá dům nic prozrazovat,

uvnitř však nechť vyjeví celé své bohatství.“

(Adolf Loos)

Jak tak jdeme životem, neustále dostáváme nějaké rady. Jednu za druhou. Od kolébky po domov důchodců se na naše hlavy snáší dobře i hůře míněné komentáře, pravdy a názory, kterými nás zahrnují samozvaní rádci.

Když někam přijdeš, tak hezky pozdrav. Za všechno poděkuj. Radši několikrát. Kdyby tě třeba nebylo slyšet. Mluv nahlas. Moc nemluv. Hezky se usmívej. Co se tak blbě tlemíš? Nehrb se. Moc nevystrkuj prsa, jo? Pilně studuj. Nešprtej pořád, zblbneš z toho! Začni něco dělat s tou svojí váhou, baculko. Najez se trochu! Potřebuješ živiny! Hlavně mléko! Laktóza je zabiják! Jez maso. Maso ani omylem, copak chceš, aby kvůli tobě trpěla nebohá zvířata? Snídej. Nesnídej. S kým se to taháš, ty nemáš rozum. Proč si konečně nenajdeš chlapce? Vždyť nejsi ošklivá! Proč ještě nemáš děti? Už nejsi nejmladší. Taková mladá a děcko? Zkazila sis celej život. Koj. Nekoj. Jedna sklenka vína denně prospívá srdci. Alkoholičko. Měla bys dělat kariéru. S tou prací to přeháníš. Já ve tvém věku. Já na tvém místě. Já být tebou. Nechci ti radit, ALE! Prosím tě, hlavně buď šťastná a nic neřeš. Nepřijde ti, že bereš život moc na lehkou váhu?

Kanonáda tisíců mnohdy zcela protichůdných rad bývá téměř neutuchající. Každý se v ní snaží kličkovat s ohledem na svůj momentální věk, nadhled a našponované nervy, na které nám necertifikovaní poradci drnkají jako na citeru. S citem je pak pošleme do míst, kde si stehna dávají rendez-vous.

Kdesi v nejspodnějším šuplíčku podvědomí nám však zůstanou i ty největší absurdity, které nám kdysi kdosi nakukal. V této neblahé zásuvce se vedle sebe válí záměrně vytěsněné vzpomínky na první trapné pokusy o francouzský polibek s rovnátky na zubech, matematika pro střední školy a spousta jalových tipů na správný život.

Protože žádné šuple není bezedné, jednoho dne se to z něj začne valit. Můžeme se sebevíc snažit ten čurbes zatlačit zpátky a dělat, že neexistuje, jednou na nás prostě vybafne. V případě středoškolské matematiky dochází k vyhřeznutí z podvědomí jen velice zřídka či spíše nikdy.

Přesně k takovému otevření složky dávno zapomenutých rad došlo v životě sedmadvacetileté Báry. Právě s kamarádkou v kavárně probírala nekonečné geopolitické téma: „Kam emigrovali všichni muži, kteří nejsou úplní kreténi.“ Přítelkyně Helena dramaticky líčila svůj poměrně čerstvý zážitek s kreténem oplývajícím nekonečným šarmem, ale zároveň bájivou lhavostí. Tato kombinace je jistě dobrým námětem na scénář k béčkovému erotickému filmu „Sex a šalba“, ale pro život to není úplně ono. Trudnou historku zakončila Helena slovy: „Tak mi teď jako řekni, podle čeho mám příště poznat, že to není kretén?“

Bára zamyšleně sledovala podlahu podniku, po které svižně kmitaly nohy číšníka. Na Heleninu otázku neměla uspokojivou odpověď. Pohled na pinglovu sešmajdanou obuv najednou otevřel mozkový sekretář, ve kterém měla pečlivě uložené všechny dobré rady od babičky.

„Vždycky se chlapovi nejdřív podívej na boty! Podle bot poznáš člověka,“ vylítlo z Báry, až ji to samotnou překvapilo.

Bářina pramáti věděla, o čem mluví. Sama neposlechla svou maminku, která jí kladla na srdce, aby hlavně nezůstávala na vsi, ale po obchodní škole se přestěhovala do města. Babička nejen že neposlechla a neodešla do města, ale navíc se zamilovala. Do vesničana s nejblankytnějším pohledem a největšími svaly široko daleko. Kolovaly o něm i heroické zkazky, že umí porazit prase pěstí. Jak však babička později zjistila, tím bylo veškeré jeho charisma vyčerpáno. Pardon, ještě dovedl vykrkat abecedu. Nejen abecedu! Zatímco jeho otec měl politické problémy během kolektivizace venkova, Bářin děd navázal na odbojnost tatínka tím, že v hospodě vykrkával jména Klementa Gottwalda a Jozifa Visarionoviče Stalina.

Osudové neuposlechnutí dobré rady vnímala babička obzvlášť přecitlivěle, když JZD vypravilo zájezd do Národního divadla na Prodanou nevěstu. Její říhavý manžel přikvačil k autobusu na poslední chvíli. Teprve na rudém běhounu Zlaté kapličky identifikovala babička podivný zápach, který se vznášel kolem. Pantáta si nepřezul boty. Zatímco bodře komentoval Hynaisovu oponu, zašlapával do plyše slepičince z jejich dvorku.

„Barunko, hlavně to nesmí být buran,“ dodávala vždy babička na konto svého životního poznání.

Helena na tuto interpretovanou moudrost zareagovala poněkud neutrálně. Patrně ji rovnou uložila do šuplíku, kam, jak už bylo předesláno, všechny plky podobného kalibru patří.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Typologie volů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.