Výběr ze sloupků „Český výletník“, vycházejících každý týden v příloze Víkend deníku MF DNES

Copyright © Jakub Pokorný, 2019

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2019

Photographs © Jakub Pokorný, Josef Pepson Snětivý, Jan Ždimera, Africké muzeum Dr. Emila Holuba, Muzeum Vyškovska, Josef Snětivý ml., Wikipedia - I, Prazak, 2019

Maps © Přispěvatelé OpenStreetMap, www.openstreetmap.org , 2019

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2019

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz , 2019

ISBN 978-80-7475-285-8

Autor a nakladatel děkují všem, díky jejichž laskavosti mohla vzniknout tato kniha a její fotografický doprovod. Jmenovitě bychom rádi poděkovali Africkému muzeu Dr. Emila Holuba v Holicích, Muzeu Vyškovska ve Vyškově, Janu Ždimerovi a autorovi na Wikipedii uváděnému jako I,Prazak.

Jakub Pokorný se těší na Vaše připomínky či náměty na tomto e-mailu: jakubpok@seznam.cz

Mít procestované Česko není žádná samozřejmost.

Pravidelně mě překvapuje, když se někteří moji přátelé či kolegové, kteří jsou jinak zcestovalí, přiznají, že nikdy nebyli – v Ostravě/ve Zlíně/na Řípu/na Sněžce či na jiných místech, o kterých jsem si myslel, že tam musel být už každý.

Za druhé, knih tipů na výlet jsou v knihkupectví plné regály, ale mám pocit, že většina z nich „uvízla“ na úrovni „hrad byl založen ve 12. století; až tam půjdete, jděte po červené a pak zahněte a jděte kus po modré“.

I proto jsem začal psát tipy na výlet jako hru a začal hledat v české krajině detaily, kterých si jiní možná nevšimnou. Jak to třeba vypadá na nejsevernějším místě Česka?

Sloupek „Český výletník“ vznikl vlastně náhodou, když jsem se vedoucímu přílohy Víkend MF DNES Janu Švédovi zmínil v metru, že ho píšu do šuplíku, a on reagoval, že zrovna něco podobného potřebuje do svého časopisu, který procházel proměnou obsahu.

Ani ve snu by mě tehdy nenapadlo, že už ho budu psát víc jak pět let – s pár výjimkami skoro každý týden –, takže sloupků už je přes 250, a pořád mě to baví.

Mám i výhodu zaměstnání novináře, protože se buď dostanu také na místa, kam člověka běžně nepustí, nebo se mi věnuje nějaký exkluzivní průvodce. Tím byl třeba kníže William Lobkowicz v Nelahozevsi nebo ředitelka muzea s třebechovickým betlémem, která mi vyprávěla o každé figurce.

Děkuji asi nejvíc editorovi MF DNES Petru Čermákovi, který – kromě toho, že vymyslel název „Český výletník“ a oslovuje mě „mistře“ – mi pořád trpělivě vytváří zpětnou vazbu, občas hodí na hlavu nějaký hloupý nápad, ale spoustu věcí v textech taky vylepší.

Velmi si cením toho, jak jsem měl díky Výletníku za těch posledních pět let možnost procestovat svou zemi intenzivně skrz naskrz. A to i místa, kam bych se asi jinak sám od sebe nevydal, jako je zábavní park pro děti Mirakulum v Milovicích a podobně.

Inspirace nikdy nevyschne, nejen proto, že každá česká vesnice už dneska chce mít nějaké muzeum nebo aspoň rozhlednu.

V budoucnosti se třeba těším, že navštívím Eš, obec s nejkratším názvem, Potvorov, abych zjistil, jestli jsou tam nějaké potvory, nebo se konečně dostanu do věčně „obsazené“ vily Tugendhat.

Teď mě kromě jiného láká dělat z Výletníku i video – dokumentární seriál. Provázení krajinou si o obraz přímo říká.

Sloupky vznikají dvěma způsoby: buď jedu s předem vymyšleným scénářem – například pátrat po rytířích v Blaníku –, nebo něco po cestě úplně náhodou objevím, jako třeba naposledy kostel s kavárnou v Teplicích.

A mám také několik základních zásad. Ta hlavní asi je, že „všude je něco zajímavého“. Díky tomu jsem zvědavý jel i do Karviné a Sokolova… a věřím, že leccos pozoruhodného lze objevit také na dalších podceňovaných místech.

Tak hurá na cesty!

V Praze dne 8. srpna 2019
JP

I.
Hlavní město Praha

Cesta do blázince

Čekal jsem, že když vstoupím do areálu psychiatrické léčebny v pražských Bohnicích, zastaví mě přísný vrátný slovy: „Hledáš někoho, mladej?!“ Ale kdepak. Areál je volně přístupný.

Pražský blázinec je pozoruhodným architektonickým komplexem, který stojí za návštěvu, a navíc příjemným parkem, kde běžci běhají, děti jezdí na koloběžce a lidé zvenčí venčí psy. Je tam divadlo i kavárna. Některé zdejší stavby by samy o osobě obstály jako letohrádky a zámečky. Původních pavilonů je celkem 28 a některé vilky jsou úplně identické. Jen pacienti v županech u vchodů jasně ukazují, že to nejsou běžné letohrádky.

Obrovský areál je přísně symetrický a jeho středem je secesní kostel s barevnými malbami na fasádě.

Člověk si skoro kacířsky říká, že to musí být v něčem i příjemné, být tu zavřený. Areál postavil v letech 1903 až 1912 architekt Václav Roštlapil, který rovněž vyprojektoval Strakovu akademii, tedy dnešní sídlo Úřadu vlády. Impulzem ke stavbě byla nedostačující kapacita v jiných ústavech.

Ale ne všechno je v Bohnicích bezvýhradně příjemné. Mimo areál, ale přece v blízkosti léčebny, se rozkládá ústavní hřbitov.

O něm se traduje, že ze všech hřbitovů v Praze vyzařuje zdaleka nejvíc negativní energie.

Ale z pohledu pana architekta – nejdřív vláda a pak blázinec – docela vtipná kombinace.

 Hlavní budova bohnické psychiatrické léčebny

 Kostel svatého Václava v bohnickém areálu

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Od metra Kobylisy autobusem MHD do zastávky Podhajská Pole nebo Staré Bohnice.

Trasy: Z Bohnic se dá jít do Dolních Chaber a Drahanským údolím k Vltavě, odtud po cyklostezce k zoo do Troje.

Zajímavosti v okolí: Pražská zoo.

Restaurace: Kavárna Pátá kolona v areálu léčebny.

Internet: https://bohnice.cz

Menhir u Bauhausu

Dlouho jsem netušil, že i Praha má svůj menhir. Krčí se u rodinného domku v Ládevské ulici ve čtvrti Dolní Chabry.

Fakticky leží na pozemku soukromé zahrady, ale majitelé obestavěli plot kolem něj, aby k němu mohli kolemjdoucí. Sice není tak krásný jako třeba Kamenný ovčák u Klobuk, ale menhir to bezpochyby je. Jak jsem se dočetl na internetu, kámen byl usazen asi před šesti tisíci roky, je z buližníku a pravděpodobně stojí na svém původním místě.

Říká se mu lidově Zkamenělý slouha.

 Pražský menhir dnes stojí v zástavbě rodinných domků, ale ještě na začátku 20. století trčel v poli

Tady si člověk uvědomí, jak se kámen najednou ocitl v úplně novém kontextu. Na infotabuli je fotka, na které ještě menhir trůní v loukách za Prahou. Dokonce ho tam obdivuje spisovatel Eduard Štorch. Býval to orientační bod, místo zastávek a meditací.

Dnes se choulí mezi vilkami, navíc nedaleko hypermarketu Bauhaus a rušné výpadovky na Ústí nad Labem. Ale nikdo si ho nedovolí přemístit nebo odvézt. Kolem menhirů zůstává aura posvátna.

O to má možná tenhle asi metr a půl vysoký šutr větší význam. Ční jako strážce dávných časů v místě a době, jež duchovnu zrovna nepřejí.

 Majitelé přilehlého domku pro menhir udělali „výklenek“ v oplocení

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Autobusem MHD od metra Kobylisy do zastávky Počeradská. Jděte do uliček vpravo ve směru jízdy od Prahy, Ládevská je jedna z prvních, souběžná s tou hlavní.

Další zajímavosti v okolí: Hvězdárna Ďáblice, Drahanské údolí.

Trasy: Od menhiru se můžete jít podívat na vrch Ládví, je odtud krásný výhled na sever od hlavního města.

Restaurace: Kavárna Pod Pavlačí, Dolní Chabry.

Internet: www.praha8.cz/Kulturni-pamatky-Dolni-Chabry.html

Malostranský poklad

Relativně málo se ví, že se dá vystoupit na věž chrámu svatého Mikuláše na Malostranském náměstí v Praze. Výhled dolů z bývalé městské zvonice a hlásky, to je hotový „poklad“. Nic se mu nevyrovná. Jiná turistům přístupná vyhlídka uprostřed Malé Strany prostě není.

Vidíte shora a zblízka svaté na střeše chrámu, jak „hlídají“ náměstí. Nahlížíte do malostranských dvorků. Můžete závidět majitelům střešního bytu s dvoupatrovou terasou s lehátky a stromky jižně od věže.

 Na věž chrámu svatého Mikuláše se vystupuje po 215 schodech do výšky 65 metrů

 Dvojice svatebčanů na zábradlí hodně riskovala

VÝLETNICKÉ NOTY

 Pohled z ochozu na kostel svatého Tomáše a Malostranské náměstí

Ve věži se dochovaly dva byty věžníků i jejich „kancelář“. Dozvíte se, že hlásný s kamarády mastil karty, a kdo prohrál, musel jít dolů ke Glaubicům pro pivo, což byl opravdu „trest“. Hlásní sloužili až do konce 19. století.

V nejvyšším patře je expozice, která připomíná zdejší předlistopadovou pozorovatelnu StB s krycím jménem Kajka (původ zvláštního jména je nejasný). Projektory po zapnutí promítají na stěnu dva žoviální estébáky, kteří vedou družný hovor a glosují i Jakešův projev na Červeném Hrádku.

O neplánovanou atrakci se v době mého výstupu na věž postaral pár Asiatů, který tam slavil svatbu. Ženich a nevěsta si sedli na okraj kamenného zábradlí a nechali se fotit. Klepaly se mi za ně nohy, ale oni byli v klidu, než je průvodce vyhnal. Vzpomněl jsem si na zprávy z černé kroniky, kolik lidí ve světě zemřelo při pořizování snímků na turistických atrakcích.

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Vchod do zvonice je v ústí Karmelitské ulice do Malostranského náměstí.

Trasy: Udělejte si vycházku po přístupných pražských věžích: mosteckých, chrámu sv. Víta, Prašné bráně.

Zajímavosti v okolí: Pražský hrad, Pražské Jezulátko, domovní znamení v Nerudově ulici.

Internet: www.muzeumprahy.cz

Dětské muzeum

Obvykle stráží schodiště honosných muzejních budov sochy. U pražského Národního zemědělského muzea stojí dva historické traktory, po kterých lezou děti, a nikomu to nevadí. Tahle instituce se stala v podstatě dětským muzeem.

Co sem malé návštěvníky láká? Vezměme to od sklepa. V suterénu je vedle expozice historických traktorů traktorový trenažér, za jehož volantem se střídá jedno dítě za druhým. Čas pobytu za volantem trenažéru musí být kvůli ohromnému zájmu omezen. Děti se tu také prohánějí v minitraktorech nebo ovládají radlici bagru, která se přehrabuje v bedně s kamínky.

V patře věnovaném potravinám a výživě lze „nakupovat“ v samoobsluze modely ovoce a zeleniny. V expozici rybářství lovit modely ryb. V dřevařské sekci čeká halda polínek, která slouží jako stavebnice.

Muzeum však není jen gigantickým dětským koutkem, ale i výkladní skříní českého zemědělství a gastronomie. V oddělení jídla jsem se dozvěděl, co je to pražmo a kdy se jedlo. Ještě si to dobře pamatuji, protože to psali na panelu, u kterého vařili nakreslení pejsek a kočička.

 Průčelí Národního zemědělského muzea

Nechybí ani „povinná“ sbírka historického selského náčiní.

Je tu i něco extra pro dospělé: nádherná střešní terasa nad Prahou. Pořádají se na ní pikniky s neobvyklým výhledem na Letnou, chrám svatého Víta i dolů na Vltavu.

 Traktory před muzeem lákají především děti

 Pohled ze střechy muzea do ulice Nad Štolou

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Nejbližší zastávkou pražských tramvají je Letenské náměstí.

Trasy: Projděte od muzea po Letné až na Pražský hrad, minete vyhlídku u metronomu, Kramářovu vilu a Chotkovy sady.

Zajímavosti v okolí: Národní technické muzeum (sousední budova), Bruselský pavilon, letenská vodárenská věž.

Restaurace: Creperie U slepé kočičky, Café Letka.

Internet: www.nzm.cz

Perníková chaloupka

Nedávno se mi dostal do ruky II. díl pozoruhodné knižní série o Praze „Utajené hrady a zámky“ od autorů Josefa Pepsona Snětivého, člověka se zajímavou přezdívkou, a Otomara Dvořáka. Popisují v ní panská sídla v hlavním městě, po kterých někdy zbyl už jen název ulice nebo ruina. Ale většina míst v knihách existuje a lze je navštívit. A nepíše se tam striktně jen o hradech a zámcích.

Pepsonova a Otomarova kniha byla také první, kde jsem se něco dozvěděl o jednom z nejzajímavějších zákoutí hlavního města: o okolí takzvaných Nuselských schodů.

Schody s krásným zábradlím jsou samy o sobě magické, protože po nich za dvě minuty sejdete z luxusních Vinohrad do ušmudlaných Nuslí. Prý je bez úhony sjede i auto.

U dolního konce schodů si pozornější chodec všimne roubené patrové chaloupky ve švýcarském alpském stylu. Je to neuvěřitelný dům, jehož sloh se s centrem Prahy úplně míjí. Na střeše korouhev s kohoutem, ohořelé zdobené balkony… Člověk pochopí, že zarostlý dům není v nejlepším stavu, i kdyby nečetl plakát s textem „zachranme-roubenku.cz“. Přezdívalo se mu i „perníková chaloupka“. Při pohledu z ulice byste ani neřekli, že má tři patra a 20 místností.

 Kaple svaté Rodiny dodnes stojí na úpatí Nuselských schodů jako svědectví zbožnosti Karla Leopolda Bepty

 Další pozoruhodností u těchto schodů je „alpská“ vila ředitele kladenských dolů Josefa Janečka

 I dnes „chaloupku“ normálně obývají nájemníci

V „Utajených hradech a zámcích II.“ jsem se dočetl, že chaloupku si postavil v roce 1921 ing. Josef Janeček, ředitel kladenských dolů, zřejmě z rozmaru. Dnes tam bydlí nájemníci, u domu se normálně sušilo prádlo.

Naproti chaloupce je další utajený klenot. Choulí se tam barokní kaple svaté Rodiny, kterou si dnes oblíbili nejvíc sprejeři. Svého času to byla nejbohatší pražská kaplička, protože jí odkázal své jmění bohatý bezdětný měšťan Bepta. Kapličce to ale nebylo nic platné. Církev pak z jejích peněz postavila kostel Nejsvětějšího Srdce Páně na náměstí Jiřího z Poděbrad.

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Tramvají 23 do zastávky Zvonařka, a pak už je to jen pár kroků.

Trasy: Od Nuselských schodů můžete nad tunelem přes trať přejít do Havlíčkových sadů a napojit se na Naučnou stezku Vršovicemi.

Další zajímavosti v okolí: Gröbovka, Muzeum Policie ČR.

Restaurace: Restaurace Zvonařka s výhledem na schody.

Internet: www .zachranme-roubenku.cz

Smím prosit?

Do pražského Tančícího domu architekta Vlada Miluniće jsem se dlouho styděl vstoupit. Bál jsem se, že tam na mě bude čekat předražená restaurace s pivem za 150 korun, a vůbec že zde obyčejného návštěvníka z ulice nikdo moc nevítá.

Předsudky neplatí. Tančící dům je mnohem přátelštější, než jak to na první pohled vypadá. Pořádají se v něm pozoruhodné výstavy (například nedávno velká retrospektiva Josefa Lady), funguje zde hotel, navíc v nejvyšším patře budovy najdete okouzlující Glass Bar. Z něj se dá jít na venkovní vyhlídku ke „kouli“ na střeše domu, kolem níž se můžete z pohodlných sedaček kochat výhledem na Prahu. Vybírají tam vstupné, ale pokud si koupíte pití, lístek vám odpustí – s ciderem a pivem jsme se vešli do 150 korun za obojí.

Tančící dům, ve světě známý spíš jako „Ginger and Fred“ než jako „Dancing House“, nabízí zcela unikátní výhled. Připadáte si, jako byste pluli na přídi lodě nad Jiráskovým náměstím.

Pražský hrad je odtud ještě fotogeničtější než z Novotného lávky a lidem žijícím na nábřeží můžete koukat do oken.

 Tančící dům byl dokončen v roce 1996

TANEČNÍ NOTY

Jak se tam dostat: Nejbližší zastávka je Jiráskovo náměstí, kde staví tramvaje Praha 5 a 17.

Trasy: Vydejte se od Tančícího domu přes Jiráskův most na levý břeh Vltavy a vyšlápněte si pěšky na Petřín méně známou, avšak velice zajímavou trasou zpoza Hladové zdi.

Zajímavosti v okolí: Náplavka, Národní divadlo, Žofín.

Restaurace: Ginger a Fred v Tančícím domě, pizzeria Fresco Vento na Palackého náměstí.

Internet: www.tadu.cz

 Pohled na Hrad z vyhlídky na Tančícím domě

Zahrady Lucerny

Známý kavárník Ondřej Kobza si pronajal střešní zahrady paláce Lucerna na pražském Václavském náměstí a na sklonku prázdnin roku 2017 je na týden otevřel veřejnosti za benefiční vstupné 100 korun. Do té doby jsem o „ráji“ nad Prahou neměl nejmenší tušení, ale z teras jsem byl unesen.

Nepředstavujte si jednu rovnou střechu. Vršek paláce tvoří členitý labyrint schodišť, plošin, balkonů a vyhlídek. Trochu mi připomínal střechy Paříže z nějaké filmové honičky s Jeanem-Paulem Belmondem.

Shora bylo dobře vidět, že střechy paláců Nového Města jsou svébytným světem a nějakou tu zahrádku má nahoře poměrně dost luxusních bytů z okolí. Navíc se ukázalo, že některé dole nenápadné pražské budovy v okolí Václaváku mají též velmi zajímavé střechy.

Podobně vlastně klame kolemjdoucí i samotná Lucerna: relativně nenápadná, jestliže ji míjíte v úrovni ulice, ve skutečnosti obrovský komplex a nejvýznamnější stavba této části Prahy.

 Střecha Lucerny je labyrintem schodišť a teras

Na střechu Lucerny se návštěvníci dostali z pátého patra, kam museli po svých, přičemž do čtvrtého poschodí je vyvezl jeden z hrstky posledních pražských „nekonečných“ výtahů páternosterů.

Ten byl pro mladší generaci možná podobnou atrakcí jako samotný výhled ze střechy Lucerny.

 Pohled směrem k Petřínu

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Zahrady jsou otevřené jen příležitostně. Vchod je z pasáže Lucerna vedle vchodu do kavárny.

Další zajímavosti v okolí: Národní muzeum, chrám Panny Marie Sněžné a Františkánská zahrada, Novoměstská radnice.

Restaurace: Kavárna v Lucerně.

Internet: www.lucerna.cz

Werichova vila

Slavnou pražskou vilu postavili šlechtici Nosticové na Malé Straně původně jako zahradní domek. Ovšem pozor, vžitý název „Werichova vila“ je podle správce Jiřího Pospíšila neoficiální. Správně se dům nazývá „Vila Modrého abbé“. Janu Werichovi byl legendární dům přidělen v roce 1945 jako obecní byt.

V patře na vás čeká jeho zrekonstruovaný původní byt s dobovým nábytkem a rekvizitami včetně detailů, jako jsou lahve Plzeňského Prazdroje chladící se na okně. Když návštěvník zvedne sluchátko telefonu, může si vyslechnout záznam rozhovoru mezi Werichem a Jiřím Voskovcem (toho času v USA) přes Atlantik. Werich se parťáka ptá, jestli jsou v parku za jeho americkým bytem stále ti dědci u šachovnice.

„Jsou tam, pořád ještě nedohráli,“ odpovídá mu laskavě Voskovec.

Jinde se může návštěvník nechat vyfotit a počítač mu přidělá na tvář bílou masku, jakou se Werich a Voskovec líčili. Je tu i možnost nechat si fotku poslat na mail.

Sladké překvapení nakonec: v přízemí vily funguje skvělá cukrárna včetně „expozice“ dortů ve vitríně.

 Slavnostní otevření Werichovy vily, kdy se tam táhly dlouhé fronty

JEŽKOVY NOTY

Jak se tam dostat: Tramvají buď na Malostranské náměstí, nebo na zastávku Hellichova, odtamtud pěšky asi 10 minut.

Trasy: Udělejte si procházku po malostranském vltavském břehu od metra Malostranská na Újezd. Minete spoustu „skrytých“ zajímavostí jako mlýnské kolo na Čertovce, sousoší Čůrající postavy Davida Černého a nejužší uličku Prahy.

Další zajímavosti v okolí: Muzeum Kampa, Karlův most.

Restaurace: Mlýnská kavárna, vlastní cukrárna ve Werichově vile.

Internet: www.werichovavila.cz

JEŽKOVY NOTY

 Werichova busta na zdi vily

Proč ta věž nespadne?

Rozhlednu Doubravku na východním okraji Prahy navrhl architekt Martin Rajniš, známý experimentálními stavbami ze dřeva. Téměř dvacetimetrová věž se vymyká architektuře všech ostatních rozhleden, které už jsou někdy nudné. Skládá se z obrovských tří „košů“, které jako nohy drží vyhlídkový ochoz. Uprostřed je svislý válec se zavěšeným schodištěm.

Rozhledna je postavena z akátového dřeva, její trvanlivost odhaduje autor asi na 15 let (takže si pospěšte). Před vlastní stavbou vytvořil Rajniš dva modely, jeden na své chalupě a druhý v Kyjích u rybníka.

 Na Doubravku je sice volný vstup, ale smí tam najednou jen omezený počet lidí

Pod opravdovou rozhlednou se tvoří fronty. Nahoře, kam je vstup zdarma, smí být maximálně devět kochajících se lidí naráz. Čekám 20 minut, je krásný podzimní den. Na severu vidím sídliště Černý Most, vzdálené asi jeden kilometr, na západě střed Prahy a na východě Kolínsko.

Rozhled je kruhový, žádné stromy nebrání ve výhledu.

Když jsem tam stál, jeden chlapeček se zeptal tatínka, proč ten Černý Most není černý. Pěkně mu tím zamotal hlavu.

 Pohled z Doubravky na sídliště Černý Most

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Pěšky od metra Rajská zahrada, kopec je na jih od sídliště, rozhledna je vidět kupodivu až zblízka.

Trasy: Projděte si naučnou stezku Prahy 14, která začíná i končí u metra Rajská zahrada.

Zajímavosti v okolí: Románský kostelík v Kyjích, zámek Chvaly.

Restaurace: Příležitostný bufet pod rozhlednou.

Internet: www.hutarchitektury.cz/

Playstation pro voraře

Balancuji vestoje na dřevěném soklu, který se klepe jako elektrický býk na rodeu. V ruce držím dřevěný konec vesla. Přede mnou je obrazovka, na které malý animovaný vor, zabraný shora, proplouvá klikatou řekou. Co chvíli narážím do břehu a ztrácím „život“. Muzeum starého Podskalí v Praze na Výtoni (pobočka Muzea hlavního města Prahy) nabízí návštěvníkům vskutku sugestivní způsob, jak si vyzkoušet umění starých vorařů, kteří plavili dřevo po proudu Vltavy z hor do Prahy.

Stará celnice, která je dnes pod úrovní terénu u vyšehradského železničního mostu, představuje jediný pozůstatek svérázné chudé čtvrti na dohled od centra Prahy. Mimochodem, Podskalí se nejmenuje po Vyšehradské skále, ale po skále, která už dnes není moc patrná, protože je zastavěná: stojí na ní dnešní klášter Emauzy.

Jinak je muzeum s modely vorů a lodí lahůdkou a překvapením pro všechny, kteří podléhají stejně jako já klamnému pocitu, že Praha vždycky vypadala tak nějak stejně, když je to historické město.

 Bývalá Podskalská celnice na Výtoni

Pro takové je tam nádherný model Podskalí, tedy čtvrti, která sahala od dnešního Palackého náměstí na úpatí Vyšehradu, jenž byl už „za městem“, navíc do vyražení tunelu se dál proti proudu muselo kolem skály na loďce. Jiný svět.

Tam, kde je dnes ministerstvo zdravotnictví, stála třeba takzvaná Svatováclavská trestnice, obrovský komplex budov, který byl zbourán, když ho nahradilo „moderní“ vězení Pankrác.

Břeh řeky lemovaly domečky, jaké se dnes už dochovaly snad ve čtvrti Nový Svět na Hradčanech.

 „Playstation pro voraře“

Jak se tam dostat: Na zastávku Výtoň tramvají 17 nebo 3.

Trasy: Výtoň je východiskem nejhezčí procházky na Vyšehrad. Kousek za železničním mostem vede z ulice Na Libušince.

Další zajímavosti v okolí: Kubistická vila pod Vyšehradem, Vyšehrad, náplavka.

Restaurace: Ve stejné budově, pod muzeem, je staropražská restaurace.

Internet: www.muzeumprahy.cz

Čínské pavilonky

Víte, kde se vzaly v Česku stavby v čínském slohu?

Vděčíme za ně touze šlechticů po exotice, pročež si do svých zámeckých parků tu a tam nechali vestavět čínský pavilonek.

Za největším a „nejčínštějším“ jsem se vypravil do Vlašimi. Osmiboká stavba s výškou jednopatrové vilky v tamějším parku působí, jako kdyby tam přistál létající talíř.

Areál je volně přístupný, a tak jsem ležel za soumraku na trávě a díval se na výzdobu. Nahoře je drak na korouhvi, dole ptáci v arkádách, na věžičce pak vymalované čínské znaky. Moc věrně nevypadají – spíš jako sovětský srp a kladivo. V podloubí najdete dveře a vnitřkem pavilonu lze vystoupat na ochoz.

 Čínský pavilon na Cibulce v Praze (foto: Jan Ždimera)

Od těch pravých čínských se hodně liší, protože ty bývají dřevěné, hranaté a méně robustní. Otázkou také je, jestli by Číňané – na rozdíl od vlašimské šlechtické rodiny Auerspergů – nevolili úplně jiné barvy než studenou modrou a fialovou. A další bizarnost: do pavilonu se dříve vstupovalo po můstku ze sousední věže.

Komu by vlašimská „Čína“ byla málo, může v Česku navštívit další čínské pavilonky. Jeden stojí v Praze na Cibulce, i když donedávna šlo o ruinu, teprve nyní renovovanou. Nebo je tu zámecký park v Krásném Dvoře, leč tamní pavilon je spíš rokokový než čínský. Zkrátka, Číňané by se asi hodně divili.

 Areál Cibulky jako by se jen zvolna probouzel ze snu, do nějž ho uvrhla temná kletba. Přes Jupiterovo rameno vidíme na návrší Čínský pavilon a vpravo budovy patřící k zámečku

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Vlašim leží asi 60 kilometrů od Prahy, pár kilometrů od sjezdu z D1. Jede tam i autobus z Prahy-Roztyl. Cibulka je v Košířích u zastávky tramvaje Poštovka a pak několik minut do kopce.

Trasa: Projít naučnou stezku vlašimským parkem zabere přes hodinu, než obejdete všech 16 zastávek – mají tam pět velkých staveb včetně tří bran a řadu menších. Na Cibulce můžete ještě vystoupit na rozhlednu.

Zajímavosti okolí: zámek Vlašim, vrch Blaník; v Praze celý komplex Cibulka.

Restaurace: Domašínská brána, další z romantických staveb ve vlašimském parku; v Košířích restaurace U Sousedů.

Internet: http://www.vlasimskypark.cz ; http://www.praha-priroda.cz/lesy/na-cibulce/

Velká objevitelská výpravaza prameny Botiče

Pražská říčka Botič je vlastně čtvrtým nejvýznamnějším tokem hlavního města po Vltavě, Berounce a Rokytce. Přesto je to říčka trochu „znásilňovaná“. Vlévá se do Vltavy téměř jak stoka u železničního mostu pod Vyšehradem a na několika úsecích teče pod městskou dlažbou v podzemí.

Jenže na horním toku je 32 kilometrů dlouhý Botič naopak krásný, ostatně právě na něm je zbudována Hostivařská přehrada, kam se chodím koupat na půvabné místo s úhledným molem, které vstupuje do vody na východní straně.

Jednou jsem zkusil, jako se objevitelé vydávali proti proudu Amazonky a Nilu, prozkoumat Botič. Výprava je to dobrodružná a podnikl jsem ji na etapy. Vždy po několika týdnech jsem se k Botiči vrátil a pokračoval. V Nuslích jsem „svůj“ potok musel chvíli hledat, ale pak jsem běžel krásným parkem na Folimance a pod vinicí Grébovkou. Za stadionem Bohemky jsem sledoval Botič do Michle a pak do neúhledné krajiny kolejišť a průmyslových zón.

Poté naopak přichází nejkrásnější úsek, kde jste sice uprostřed Prahy, ale vůbec si tak nepřipadáte (a to se stává v Praze málokde). Botič meandruje přes Záběhlice, dál proti proudu už je Hostivař. Mine Švehlův mlýn, kde žil prvorepublikový premiér Antonín Švehla, ale také romantickou základnu hostivařských rybářů, a dokonce teče kolem čerstvě zoraného pole na takzvaném Trojmezí. Pořád vlastně uprostřed Prahy! Nad přehradou vtéká do Prahy a ještě výše jsou Průhonice.

 Molo na Hostivařské přehradě přímo zve k meditaci

 Bývalý pivovar v Nuslích u Botiče

Botič pramení u vesnice Čenětice nedaleko Průhonic. K „pramenné louce Botiče“ vede i krátká odbočka ze žluté turistické značky. Šel jsem tam přes pole, pak lesem. „Pramenná louka“ je krásná, na kraji rostou břízky jak v Rusku, koryto potoka i jeho konec s pramenem jsou patrné. Botič byl však po létě vyschlý. Trochu smutná pointa.

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Do Čenětic jezdí autobus od metra Budějovická.

Trasy: Podél Botiče se dá jít prakticky celou trasu, i když do průhonického parku je placený a omezený vstup.

Další okolní zajímavosti: Zámek Průhonice, hradiště Hostivař.

Restaurace: Restaurace Pod Hrází u Hostivařské přehrady.

Internet: http://www.praha-priroda.cz/vodni-plochy-a-potoky/vodni-toky/botic/

VÝLETNICKÉ NOTY

 Palouk s pramenem Botiče

II.
Středočeský krajský kraj

Odkud a kdy vyjedou?

Stojím před Veřejovou skalou na Blaníku a volám dovnitř: „Vylezte, jestli tam jste!“ Ale žádná reakce. Rozhodl jsem se prozkoumat národní vrch Blaník, jestli jsou tam nějaké stopy po vojsku, které má v nitru hory dřímat a vyjet, „až bude nejhůř“.

Místní pověsti vyprávějí, že se z hory ozývá dunění, a jeden místní muž tu údajně potkal dokonce průvod rytířů, z nichž jednomu upadla helma. Chasník ji ale nedokázal uzvednout, jak byla těžká.

Podle tradice je vstup do nitra hory právě ve Veřejové skále. Musím říct, že na skále není ani stopa po tom, že by tam měla být nějaká brána, kterou se jezdí ven, nebo cesta, která by usnadnila cval koním.

Na druhou stranu, u jiné skalky mezi Veřejovou skalou a blanickou rozhlednou je náznak dutiny. Možná tady je aspoň „vchod pro pěší“.

Další otázkou je, kde by rytíři cvičili. Nabízí se snad jen parkoviště pod Blaníkem.

Blaník je však i bez vojska okouzlující, asi hlavně proto, že to je v podstatě osamělá hora mezi poli. A to přesto, že nevyniká výškou. Má jen 638 metrů nad mořem.

 Pohled na Blaník ze silnice Vlašim–Louňovice

Proč ale zrovna v Blaníku má být vojsko? Původ příběhu o rytířích pochází z „Vidění Oldřicha z Rožmberka“, tedy z 15. století, a pak ho kronikáři a spisovatelé včetně Aloise Jiráska už víceméně jen otesávali a vylepšovali. Strategicky vzato, hora leží blízko Prahy, kterou by rytíři museli jet chránit. Mít vojsko v Kralickém Sněžníku by zřejmě nebylo tak praktické.

Nahoře na Blaníku je rozhledna ve tvaru husitské hlásky. Po Česku měla dvě kopie. Rozhledna Hýlačka u Tábora vyhořela a dnes už vypadá jinak, Rozálka v Žamberku se dochovala.

Je-li zrovna zavřená rozhledna, vylezte kvůli rozhledu na temeno Veřejové skály, snad to rytířům nebude vadit.

Avšak pokud jde o obranu, raději bychom se asi měli spoléhat na Severoatlantickou alianci.

 Veřejová skála

 Turista na temeni Veřejové skály

RYTÍŘSKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Nejbližší železniční stanicí je Vlašim, pořád je ale vzdálená asi 10 km, které je třeba dojít.

Trasy: Z Vlašimi do Kondrace a na Blaník po červené. Sejděte pak do Louňovic na autobus, nebo zpět do Vlašimi.

Další zajímavosti v okolí: Zámek Louňovice pod Blaníkem, kostel v Kondraci, zámek a park Vlašim.

Restaurace: Zámecká hospoda Louňovice.

Internet: www.lounovicepodblanikem.cz

Na srdce jsou Poděbrady

Každé lázně jsou roztomilé, kýčovité a přeslazené. Poděbrady dvojnásob.

Jejich esencí jsou několikametrové květinové hodiny v lázeňském parku. V záhonu s květinami tu mají hodinový stroj, nad ním dvě velké ručičky a z kamínků vysázené číslice, ale také aktuální datum. Každý den musí odpovědný pracovník datum přeskládat. Součástí hodin je i nápis z kamínků „Na srdce jsou Poděbrady“. Na dohled od hodin je Poděbradské dioráma, stylizovaná plakátovací stěna, ve které je okénko. Po vhození mince se rozhrne opona a za sklem defilují vystříhané postavičky včetně krále Jiřího z Poděbrad. Za zvuků veselé písně zvou do města. Celé je to roztomilé, kýčovité a přeslazené.

Poslední atrakcí v parku by měl být trpaslík, který mlátí kladívkem do muchomůrky. Jak jsem se dočetl, už několikrát se figura po poděbradských parcích stěhovala. Chvíli byla i u hodin. Občas byl trpaslík na očích, občas ne.

Údaje v průvodcích se rozcházejí, hledal jsem postavičku marně.

Prosím vás, nevíte někdo, kde je ten zatracený trpaslík?

P. S. Po vyjití tohoto sloupku v novinách mi v březnu odepsala paní Mgr. Pavla Vokálová z poděbradské radnice: „Jako každý rok je trpaslík v zimním období umístěn v depozitu, kde zároveň prochází opravami, tudíž jste ho ani nalézt nemohl. Přes letní sezonu je umístěn za květinovými hodinami v ulici Pionýrů ve své dřevěné ohrádce, která je doplněna květinovou výsadbou, a Vy si můžete tuto atrakci odškrtnout jako splněný bod Vašeho výletu.“

 Květinové hodiny v Poděbradech

 Lázeňský park s kolonádou v pozadí

 Vodní elektrárna na Labi

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Poděbrady jsou na trati Lysá nad Labem – Kolín, snadno a za hodinu dostupné rychlíkem z Prahy.

Trasy: Nejpopulárnější vycházka vede po červené od zámku proti proudu Labe k soutoku s Cidlinou, kde je výletní hospoda.

Zajímavosti v okolí: Zámek Poděbrady s památníkem Jiřího z Poděbrad, zbytky hradiště v Libici nad Cidlinou.

Restaurace: Restaurace V Pivovaře.

Internet: www.lazne-podebrady.cz

Zabili stařešinu

Uprostřed Nymburka stojí zvláštní stavba. Moderní kovový pavilon s nápisem „Pravěká mohyla“. Postavili ho před pěti lety jako „sarkofág“ nad mohylou z hlíny a opuky, pocházející z období 3 600 let před naším letopočtem (tisíc let před prvními egyptskými pyramidami).

Stojím u pavilonu a hledím do prosklené „výlohy“ na odkrytý hrob, kde ležela kostra skrčence.

Dnes jsou tam odlitky kostí. I z ulice jde spustit video s archeologickým výkladem o mohyle nebo animovaný film Příběh mohyly.

Dozvíte se příběh hrobu, který z nálezů zrekonstruovali archeologové. Je to historka o stařešinovi, který hnal dobytek a zabili ho lupiči. Na první pohled „pohádková“ rekonstrukce se opírá o historické okolnosti nálezu. Muž byl pohřben náhle, takže podle odborníků nezemřel přirozenou smrtí. Výbava hrobu prozrazuje, že v kmeni byl velmi vážený.

Po archeologickém výkladu neuškodí nějaká rozvernější zajímavost.

Zajděte na hlavní nymburské náměstí a vyfoťte se tam na Hrabalově lavičce s dřevěnou sochou známého spisovatele, spjatého s Nymburkem, a s jeho dřevěnou kočkou.

 Pavilon nad mohylou v Nymburku

 Hrabalova lavička na náměstí

 Městské hradby

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Nymburk je železničním uzlem, kam snadno dojedete z Prahy, z Ústí i z Pardubic. Pavilon s mohylou stojí v ulici Na Příkopě hned vedle nymburského kostela.

Trasy: Jděte z Nymburka do hrabalovského Kerska po červené, skončit můžete na nádraží v Lysé nad Labem.

Zajímavosti v okolí: Lázně a zámek Poděbrady.

Restaurace: Biograf na náměstí.

Internet: www.mesto-nymburk.cz

Laserové město

Dolní Břežany na jih od Prahy mi přišly jako první „postmoderní město“, které jsem v Česku potkal. Zdejší architektura je hodně futuristická a vypůjčuje si z mnoha stylů.

Vlastně asi není divu, když tu starostuje jaderný fyzik Věslav Michalík a naproti radnici stojí supermoderní komplex českého vědeckého institutu Laserové centrum.

Plácku u radnice vévodí hodiny s kašnou zvané Fontána času, které vymyslel pan Michalík. Ciferník je okraj kašny, v noci po něm místo ručičky putuje paprsek. Kromě středoevropského času ukazuje Fontána i „sluneční čas“, i když moc nerozumím tomu, k čemu ho obyvatelé Břežan potřebují. Pomůže jim, aby došli včas na zastávku?

Sousední náměstí Na Sádkách obepínají domy jako z prosklených barevných kostek. Uprostřed si můžete sednout do křesla jak od Gaudího. A za domy jsem narazil na zelenou louku s křížem, zvanou „Keltský park“. Zvlášť ve tmě to tam vypadá mysticky. Připomínka, že za lesem se nachází zbraslavské keltské oppidum.

 Fontána času

 Náměstí Na Sádkách

A řekněte mi, kde jinde než v Dolních Břežanech mají sochu hyeny v nadživotní velikosti?

Ale dost postmoderny. Za kašnou je Olivův minipivovar. Jdu si koupit lahváč.

A dostanu ležák s názvem „Laser Beer“.

 Hyena sochaře Jana Dostála, odhalená v roce 2017

 Křeslo Alexandry Koláčkové na náměstí Na Sádkách z roku 2015

VÝLETNICKÉ NOTY

Jak se tam dostat: Do Dolních Břežan (neplést s Panenskými Břežany) dosahuje pražská MHD: autobus od metra Kačerov.

Trasy: Z obce se dá Břežanským údolím dojít po zelené na Zbraslav.

Další zajímavosti: Keltské oppidum Závist nad Zbraslaví, muzeum Jílové u Prahy.

Restaurace: Olivův minipivovar.

Internet: www.dolnibrezany.cz

Hrozný Bedřich

Bedřich Hrozný není žádným následovníkem cara Ivana Hrozného, ale český archeolog a orientalista, který se narodil před 140 lety v Lysé nad Labem.

Hrozný rozluštil jazyk a písmo chetitů, tedy tabulky s klínovým písmem, používané v dnešním Turecku před skoro čtyřmi tisíci roky.

V Lysé jsem navštívil Muzeum Bedřicha Hrozného. Je neuvěřitelné, že v takovém malém muzeu uvidíte kamenné hlavy ze Sýrie z doby 2. století našeho letopočtu, ale také kopie „Hrozného tabulek“, aby si každý návštěvník uměl objev plasticky představit. Jsou tam snímky z doby jeho vykopávek – sto let staré a podmanivě romantické fotky rozvalin a kočárů v poušti. Způsob, jakým „Indiana Jones z Lysé“ jazyk rozluštil, je geniálně jednoduchý. Jako první přečetl větu „Chléb budete jísti, vodu budete píti“. Mohl totiž hádat slova, která mu přišla povědomá, protože chetitština byla indoevropský jazyk. Takže uhodl: watar = voda.

 Hrozného pomník na náměstí v Lysé

Kousek od muzea na Náměstí Bedřicha Hrozného stojí jeho rodný dům s pamětní deskou.

Slavná věta o chlebu a vodě, která k objevu přispěla, je symbolicky napsána latinkou i klínovým písmem na pomníku slavného rodáka na náměstí v Lysé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výletník II.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.