Smrť pani Westawayovej

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Ruth Ware

Smrť pani Westawayovej – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

First published as The Death of Mrs Westaway by Harvill Secker, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Copyright © Ruth Ware, 2018

Translation © Marína Gálisová, 2019

Cover Design © Tomáš Cikán, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1344-3

ISBN e-knihy 978-80-566-1422-8 (1. zverejnenie, 2019)

Venujem svojej mame.

Naveky s láskou.

POZNÁMKA PRE ČITATEĽOV:

Smrť pani Westawayovej sa začína v súčasnom Brightone, ale čitatelia, ktorí poznajú toto mesto, si všimnú jeden rozdiel – v knihe stále stojí Západné mólo. Dúfam, že Brightončanov poteší vzkriesenie ich obľúbenej dominanty, aj keď iba v beletrii.

Jedna straka veští smútok,

dve nám veštia veselosť,

tri nám veštia dievča malé,

štyri chlapca pre radosť.

Päť strák striebro,

šesť strák zlato,

sedem strák je za tajomstvo,

nevyzraď ho, stojí za to.

29. november 1994

Straky sa vrátili. Zvláštne, ako som ich neznášala, keď som prvýkrát prišla do domu. Pamätám sa, ako som ich uvidela v taxíku zo stanice na príjazdovej ceste, sedeli v rade na záhradnom plote a čechrali si zobákmi perie.

Dnes sa jedna usadila na konári tisu, obalenom inovaťou, priamo pred mojím oknom. Spomenula som si, čo mi mama radila, keď som bola malá, a zašepkala som: „Dobrý deň, pani straka,“ aby som odvrátila smolu.

Keď som sa premrznutá obliekala pri okne, zišlo mi na um, že ich zrátam. Jedna bola na tise. Druhá na veterníku na streche altánku. Tretia na plote zeleninovej záhrady. Tri nám veštia dievča malé.

Vyzeralo to ako znamenie a striaslo ma. Čakala som a dúfala…

Nie, na zamrznutom trávniku boli ďalšie. Štyri, päť… šesť… a ešte jedna poskakovala po dlaždiciach na terase, ďobala do ľadu na prikrývkach na stole a stoličkách.

Sedem. Sedem strák je za tajomstvo, nevyzraď ho, stojí za to. Čo sa týka tajomstva, veršík má možno pravdu, ale to ostatné nesedí ani zďaleka. Čoskoro ho budem musieť vyzradiť. Nič iné mi nezostane.

Bola som už takmer oblečená, keď v hustých rododendronoch odrazu čosi zašušťalo. Chvíľu som nevidela, čo to tam je, ale potom sa konáre pohli a po trávniku posiatom listami sa potichu zakrádala líška, jej červenkastý kožuch bil do očí na pozadí zimných farieb tlmených mrazom.

Líšky sa pri dome u našich vyskytovali dosť často, ale tu som ich za denného svetla zazrela málokedy, nieto ešte aby sa nejaká producírovala po odhalenej časti trávnika pred domom. Občas po nich zostávali zabité králiky a roztrhané odpadkové vrecia, ale ešte nikdy sa žiadna nesprávala takto drzo. Táto musela byť veľmi odvážna alebo veľmi zúfalá, keď zašla až k domu. Pri pohľade zbližša sa mi zdalo, že asi platí druhá možnosť: líška bola mladá a strašne vychudnutá.

Straky si ju najprv nevšimli, ale potom tá na terase, pozornejšia než ostatné, zaregistrovala približujúci sa obrys dravca, vyštartovala zo zamrznutých dlaždíc ako raketa a v rannom tichu sa hlasno ozval jej výstražný škrekot. Líška už potom nemala šancu. Ostatné operence sa po jednom vzniesli na oblohu, až zostal len jeden, usalašený v bezpečí na tise. Líška sa ako prúd roztopeného zlata ticho prešmykla naspäť po trávniku, pritisnutá k zemi. Nechala poslednú straku, nech sa hrdí svojím víťazstvom.

Jedna. Jedna straka veští smútok. Ale to je vylúčené. Už nikdy nebudem smutná – napriek všetkému, napriek búrke, ktorá sa blíži a ja o nej dobre viem. Keď sedím v salóne a píšem tieto slová, cítim, ako ma moje tajomstvo spaľuje zvnútra takou prudkou radosťou, až si myslím, že občas musí žiariť aj cez pokožku.

Zmením tú riekanku. Jedna straka veští radosť. Jedna straka veští lásku. Jedna straka znamená budúcnosť.

1. kapitola

Dievča sa skôr zapieralo do vetra, než kráčalo, a pod pazuchou odhodlane zvieralo vlhké vrecko s rybou a hranolčekmi. Vietor kmásal papierom, pokúšal sa rozbaliť vrecko a jeho obsah rozniesť po brehu až k čajkám.

Keď prešla cez cestu, zovrela v hrsti vo vrecku pokrčený list a obzrela sa cez plece, skontrolovala dlhý tmavý úsek chodníka za sebou, či tam nie je nejaká postava, ale nebola. Alebo ju aspoň nevidela.

Breh bol málokedy úplne prázdny. Bary a kluby mávali otvorené dlho do noci a na kamienkovú pláž až do svitania vypľúvali opitých miestnych aj turistov. Ale dnes večer sa aj najostrieľanejší pijani rozhodli radšej zostať doma a teraz, o päť minút desať, mala Hal celú promenádu pre seba. Jedinou známkou života boli sliepňajúce svetlá – a ešte čajky, ktoré poletovali a škriekali nad tmavými nepokojnými vodami Lamanšského prielivu.

Krátke čierne vlasy jej padali do očí, zahmlili sa jej okuliare a pery mala popraskané od soli z morského vetra. No iba čo pevnejšie zovrela vrecko pod pazuchou a odbočila z brehu do jednej z úzkych obytných ulíc s vysokými bielymi domami, kde vietor ustal tak náhle, až sa zaknísala a takmer stratila rovnováhu. Pršať neprestalo – v závetrí to skôr vyzeralo, že mrholenie je hustejšie, a ona v ňom zahla na ulicu Marine View Villas – Vily s výhľadom na prístav.

Ten názov klamal. Nestáli tu nijaké vily, len mierne ošumelé radovky, z ktorých sa v slanom vzduchu odlupovala farba. A nebol tam ani výhľad – na more ani na nič iné. Možno tam kedysi bol, keď tie domy postavili, ale odvtedy bližšie k moru vyrástli vyššie, luxusnejšie budovy a akýkoľvek výhľad, aký kedy z Marine View Villas mohol byť, sa zredukoval na tehlové múry a bridlicové strechy, dokonca aj z Halinho podkrovného bytu. To, že sa k bytu šplhala až na samý vrch budovy po úzkych rozheganých schodoch, malo jedinú výhodu – nemusela počúvať, ako jej nad hlavou dupocú susedia.

Dnes sa však zdalo, že susedia sa niekam pobrali – a že sú tam už dlhšie, súdiac podľa toho, ako sa dvere zasekli na hromade pošty a reklamných letákov rozsypaných po chodbe. Hal sa musela poriadne zaprieť, kým dvere povolili, vpotácala sa do chladnej tmy a zašmátrala rukou po automatickom časovom spínači, ktorým sa zažínali svetlá. Nič, tma vládla ďalej. Buď vypadla poistka, alebo sa vypálila žiarovka.

Pozhrabávala letáky v slabom svetle, čo sem prenikalo z ulice, aby vytriedila svoju poštu od tej pre ostatných nájomníkov, potom začala stúpať k podkrovnému bytu.

Vyššie už neboli okná, a keď sa prešuchtala cez prvé poschodie, ocitla sa v takmer úplne čiernej tme. Hal však schody poznala po pamäti, od zlomenej dosky na odpočívadle až po uvoľnený kúsok koberca na poslednom schodisku. Unavene kráčala hore a myslela na večeru a na posteľ. Nebola si istá, či má vôbec chuť do jedla, ale ryba s hranolčekmi ju stála päť libier a päťdesiat centov, a ak mohla súdiť podľa faktúr a účtov, ktoré si niesla pod pazuchou, ani takúto sumu si nemohla dovoliť premárniť.

Na najvyššom poschodí naklonila hlavu nabok, aby sa vyhla vode kvapkajúcej zo strešného okna, odomkla si dvere a konečne bola doma. Byt bol maličký, len spálňa prepojená so širšou halou, ktorá jej slúžila ako kuchyňa, obývačka a všetko ostatné. Okrem toho bol ošumelý, s opadávajúcou omietkou, obdratým kobercom a drevenými oknami, ktoré stonali a rachotili, vždy keď od mora zadul vietor. No už dvadsaťjeden rokov to bol jej jediný domov – akokoľvek bola premrznutá a unavená, vždy jej aspoň trochu poskočilo srdce, keď doň vošla.

Za dverami zastala, otriasla si z okuliarov slané kvapky a utrela si ich o koleno otrhaných džínsov, potom položila na stôl papier s rybou a hranolčekmi.

Bolo tu veľmi chladno a striasla sa, keď si kľakla pred plynový kozub a šťukala gombíkom, až kým sa nezapálil a na skrehnuté červené ruky jej nezačalo sálať teplo. Potom otvorila papierové vrecko premočené od dažďa a vdýchla ostrú vôňu soli a octu, ktorá zaplavila malú miestnosť.

Drevenou vidličkou napichla ochabnutý teplý hranolček a pustila sa do triedenia pošty – reklamy odkladala bokom, aby ich mohla vyhodiť do koša, faktúry a účty ukladala na kôpku. Hranolčeky boli slané a chrumkavé a ryba v cestíčku ešte horúca, ale Hal sa pri pohľade na rastúcu kôpku faktúr stiahol žalúdok. Netrápila ju ani tak jej veľkosť, skôr množstvo obálok s označením POSLEDNÁ UPOMIENKA. Odsunula rybu, stratila apetít.

Musí zaplatiť nájomné – to sa už odkladať nedá. A prioritou bola aj elektrina. Bez chladničky a svetla sa v malom byte nedalo poriadne existovať. Plyn… no, teraz je november. Život bez kúrenia sa síce nedá považovať za príjemný, ale dá sa zvládnuť.

No žalúdok sa jej obrátil pri niečom inom ako faktúry. Vydesila ju lacná obálka, ktorú očividne doručili osobne, vpredu bolo guľôčkovým perom napísané len: „Harriet Westawayová, horný byt“.

Nebola tam uvedená adresa odosielateľa, ale Hal ju nepotrebovala vidieť. Mala strašné tušenie, že vie, od koho je ten list.

S námahou prehltla hranolček, ktorý sa jej zasekol v hrdle, zasunula obálku na spodok kôpky s faktúrami – poddala sa nutkaniu strčiť hlavu do piesku. Zúfalo si priala, aby mohla celý tento problém odovzdať na riešenie niekomu staršiemu, múdrejšiemu a silnejšiemu.

Nikoho takého však nemala. Už nie. Okrem toho, bolo v nej predsa len drsné, nepoddajné jadro. Bola nízka, bledá a mladá, ale nebola dieťaťom, za ktoré ju ľudia bežne považovali. Nebola ním už tri roky.

Práve toto tvrdé jadro ju prinútilo vytiahnuť obálku. Zahryzla si do pery a otvorila ju.

Vnútri bol len jeden hárok papiera a na ňom len dve strojom písané vety.

Škoda, že sme vás nezastihly. Radi bi sme prebraly vašu finančnú situáciu. Znovu sa ozveme.

Hal so stiahnutým žalúdkom vybrala z vrecka papier, ktorý si dnes poobede našla v práci. Hárky boli rovnaké – až na omrvinky a fľak od čaju, ktorým prvý papier obliala, keď otvorila obálku.

Ani správa v listoch nebola pre Hal novinkou. Podobné telefonáty a správy ignorovala už celé mesiace.

Keď listy opatrne položila vedľa seba na stôl, ruky sa jej roztriasli, lebo si uvedomila, čo znamenajú.

Hal bola zvyknutá čítať medzi riadkami, dešifrovať dôležitosť toho, čo ľudia nepovedia. V istom zmysle to bola jej robota. Ale tu si nevyslovené slová nevyžadovali nijaké dešifrovanie.

Hovorili: Vieme, kde pracuješ.

Vieme, kde bývaš.

A vrátime sa.

Zvyšok zásielok tvorili len reklamné letáky. Hal ich hodila do koša na separovaný odpad a unavene sa spustila na pohovku. Na chvíľu zložila hlavu do dlaní – pokúšala sa nemyslieť na stenčený bankový účet a počula v uchu mamin hlas, ako keď za ňou stála a prednášala jej, kým sa učila na maturity. Hal, viem, že máš stresy, ale musíš niečo zjesť! Si príliš vychudnutá!

Viem, odvetila v duchu. Tak to bolo vždy, keď sa trápila alebo znervóznela – ako prvá ju opustila chuť do jedla. Nemohla si však dovoliť ochorieť. Ak nebude pracovať, nezarobí. A nemohla si dovoliť ani premrhať jedlo, hoci bolo na okrajoch zvlhnuté a chladlo.

Ignorovala škriabanie v hrdle a prinútila sa dať si ďalší hranolček. Mala ho však len napoly v ústach, keď si všimla niečo v koši na separovaný odpad. Niečo, čo tam nepatrilo. Spomedzi jedálnych lístkov z rozličných donášok vyčnievala tuhá biela obálka, na ktorej bola rukou napísaná adresa.

Vložila si do úst hranolček, oblizla si z prstov soľ, nahla sa ku košu a vytiahla obálku spomedzi starých papierov a polievkových obalov.

Vážená slečna Harriet Westawayová, písalo sa tam. Byt 3C, Marine View Villas, Brighton. Adresa bola len mierne zašpinená od masti z Haliných prstov a odpadkov z koša.

Musela ho tam omylom strčiť spolu s prázdnymi obálkami. Toto aspoň nemôže byť faktúra. Vyzeralo to skôr ako pozvánka na svadbu – hoci to nebolo pravdepodobné. Hal si nevedela spomenúť na nikoho, kto by sa teraz vydával.

Strčila palec do medzery na boku obálky a natrhla ju.

To, čo zvnútra vytiahla, skutočne nebola pozvánka. Bol to list napísaný na hrubom, drahom papieri, v hornej časti uvidela názov právnickej firmy. Na okamih sa jej v žalúdku otvorila priepasť a pred ňou krajina strašidelných možností. Zažaloval ju niekto za niečo, čo povedala pri vykladaní kariet? Alebo – preboha – nájomné za byt! Majiteľ pán Khan bol sedemdesiatnik a postupne predal všetky ostatné byty v dome. Hal bola presvedčená, že byt, v ktorom býva ona, si nechal zo súcitu k nej a z náklonnosti k jej mame, ale tento odklad verdiktu nemohol trvať naveky. Jedného dňa bude potrebovať peniaze na domov dôchodcov alebo sa mu zhorší cukrovka a budú to musieť predať jeho deti. Čo na tom, že zo stien od vlhkosti opadávala omietka a elektrina skratovala, keď zároveň zapla fén aj hriankovač. Bol to domov – jediný, ktorý kedy poznala. A keby ju z neho vykopli, šanca, že si za túto cenu nájde iný, nebola len slabá, bola nulová.

Alebo je to… nie. Ten určite nešiel za právnikom.

Trasúcimi sa prstami rozložila papier, ale keď očami zaletela k adrese pod podpisom, v návale úľavy si uvedomila, že to nie je brightonská firma. Bolo tam Penzance v Cornwalle.

Chvalabohu, nesúvisí to s bytom. A bolo veľmi nepravdepodobné, že by to bol nespokojný klient takto ďaleko od domova. V Penzance vlastne nikoho nepoznala.

Prehltla ďalší hranolček, vystrela na stole list, posunula si na nose okuliare a pustila sa do čítania.

Vážená slečna Westawayová,

píšem Vám z poverenia mojej klientky, Vašej starej mamy Hester Mary Westawayovej, bytom Trepassen House, St Piran.

Pani Westawayová zomrela 22. novembra vo svojom dome. Uvedomujem si, že táto správa Vás možno šokuje. Prosím, prijmite moju úprimnú sústrasť.

Ako právny zástupca a vykonávateľ jej závetu mám povinnosť kontaktovať osoby uvedené v jej závete. Vzhľadom na rozsiahlu pozostalosť bude potrebné podať žiadosť o overenie závetu a vyčísliť dedičskú daň, až potom môže dôjsť k vyplateniu finančnej čiastky. Medzitým by ste mi však mohli poskytnúť kópie dvoch dokumentov potvrdzujúcich Vašu totožnosť a adresu (prikladám zoznam vhodných dokladov), na základe ktorých budem môcť začať administratívne konanie.

Na základe želania Vašej nebohej starej mamy je mojou povinnosťou informovať osoby uvedené v závete o pohrebe. Obrad sa uskutoční 1. decembra o 16.00 v Kostole svätého Pirana. Keďže možnosti ubytovania sú obmedzené, rodinní príslušníci sú pozvaní do domu Trepassen House, kde sa bude konať aj kar.

Prosím, napíšte pani Ade Warrenovej, ktorá bola gazdinou u Vašej nebohej starej mamy, či využijete ponuku ubytovania. Pripraví Vám izbu.

Ešte raz Vám chcem vyjadriť úprimnú sústrasť a dovoľujem si Vás ubezpečiť o svojich najlepších úmysloch v tejto záležitosti.

S úctou

Robert Treswick

Treswick, Nantes a Dean

Penzance

Hal vypadol z prstov hranolček rovno do lona, ale ani sa nepohla. Len sedela a znovu si čítala krátky list, potom sa zadívala na zoznam vhodných dokladov totožnosti, ako keby jej mohol niečo objasniť.

Rozsiahla pozostalosť… osoby uvedené v závete… Hal zaškvŕkalo v bruchu. Zdvihla hranolček, takmer neprítomne ho požula a pokúšala sa vysomáriť zo slov, ktoré pred sebou videla.

Nemalo to totiž logiku. Ani trochu. Jej starí rodičia boli už vyše dvadsať rokov mŕtvi.

2. kapitola

Hal si nebola istá, ako dlho sedela za stolom, lámala si hlavu nad listom, striedavo pozerala na preložený biely hárok a vyhľadávač v mobile. No keď zdvihla hlavu, hodiny na mikrovlnke ukazovali o päť minút polnoc. Ponaťahovala sa a znepokojene si uvedomila, že plynový kozub mala celý čas zapnutý. Vstala a vypla ho, počúvala praskanie chladnúcich častí a v duchu pripočítala ďalších päťdesiat libier k faktúre, ktorá ležala na stole. Vtedy jej padol pohľad na fotografiu na kozubovej rímse.

Fotografia tam stála takmer tak dlho, pokiaľ Hal siahala pamäť – minimálne desať rokov –, ale teraz ju zobrala do rúk a nanovo sa na ňu zadívala. Na brightonskej pláži stálo asi deväť- alebo desaťročné dievča a žena. Smiali sa a privierali oči v nárazovom vetre, ktorý im dlhé tmavé vlasy vyfúkal do rovnakých komických vĺn. Žena objímala dievča okolo pliec a obe pôsobili tak slobodne, tak milo, až Hal stisla srdce bolesť, na ktorú si za posledné tri roky takmer navykla, ale ktorá nikdy nepovolila.

To dievča bola Hal – a predsa nebola. Nebola vtedy dievčaťom, ktoré teraz stálo pred kozubom, vlasy malo ostrihané nakrátko ako chlapec, prepichnuté uši a spoza ošúchaného trička mu vykúkali tetovania na chrbte.

Dievča na fotografii si nepotrebovalo vpisovať spomienky pod kožu, lebo všetko, čo si chcelo zapamätať, malo vedľa seba. Dievča na fotke sa neobliekalo do čierneho, lebo nemalo za čím smútiť. Cestou domov nechodilo so sklonenou hlavou a vyhrnutým golierom, lebo sa nemalo pred čím skrývať. Malo dosť tepla, jedla a hlavne lásky.

Ryba a hranolčeky medzitým vychladli a Hal ich zakrútila do papiera a odhodila do koša v rohu miestnosti. Ústa mala suché od soli, srdce ju bolelo od žiaľu a predstava horúceho čaju pred spaním odrazu pôsobila upokojujúco. Uvarí si čaj, zvyšok vriacej vody naleje do termoforu, aby sa zohriala v posteli a mohla lepšie zaspať.

Keď čajník zapískal, Hal pošmátrala v hornej kredencovej skrinke, hľadala škatuľku s čajovými vrecúškami. Ale bolo to skoro tak, ako keby v skutočnosti hľadala niečo iné a našla to. Nenahmatala papierovú škatuľku, ale poloprázdnu sklenú fľašu. Nemusela ju ani vyťahovať, aby zistila, čo to je, ale aj tak ju vybrala, poťažkala v dlani a pocítila lenivý pohyb tekutiny. Vodka.

Teraz už málokedy pila – nepáčilo sa jej, aký človek sa z nej stával, keď mala v ruke pohárik –, ale potom jej pohľad spočinul na dvoch listoch na stole. Rýchlym pohybom odkrútila vrchnák a naliala si štedrú dávku do šálky, ktorú chcela pôvodne použiť na čaj.

Čajník už bublal, keď si zdvihla šálku k perám, zacítila prenikavú, mierne benzínovú arómu, a pozorovala, ako sa hladina chveje v matnom svetle, čo do bytu prúdilo z pouličnej lampy. Predstavila si ostrú chuť v ústach – silné pálenie a po ňom to mierne návykové tŕpnutie slizníc. Ale akoby sa jej niečo obrátilo v žalúdku, vyliala vodku do drezu, opláchla šálku a spravila si čaj.

Keď si ho niesla do spálne, unavene si uvedomila, že zabudla na termofor, ale nemala silu niečo na tom zmeniť. Bola príliš uťahaná a čaj bol horúci a dobrý. Oblečená sa schúlila v posteli, popíjala a hľadela na jasnú obrazovku mobilu.

Na obrázku, ktorý našla v Googli, bola kolorovaná pohľadnica, zrejme z tridsiatych rokov, a na nej vidiecky dom. Mal dlhé priečelie z krémových kameňov, okná v georgiánskom štýle takmer zakryté brečtanom. Z bridlicovej strechy čnelo vyše desať komínov, každý trochu iný. Zadná časť bola zrejme z červenej tehly a postavená v odlišnom štýle. Pred domom sa tiahol trávnik a klesal do diaľky, a na snímke bol nápis: Cestou do Penzance nám v Trepassen House ponúkli vynikajúci čaj.

Toto je teda Trepassen House. Žiadny skromný bungalov ani viktoriánska radovka s prehnane honosným menom. Nefalšované vidiecke sídlo.

Dedičský podiel z takéhoto domu, hoci len malý, by jej mohol zabezpečiť vyplatenie faktúr. Mohol by jej vrátiť pocit bezpečia, ktorý stratila, keď zomrela mama. Dokonca aj zopár stoviek libier by jej poskytlo úľavu, akú si nepamätala už celé mesiace.

Hodiny v hornej časti obrazovky ukazovali pol jednej a Hal vedela, že by sa mala vyspať, ale nevypla mobil.

Sedela v posteli, od pariaceho sa čaju sa jej zahmlievali okuliare, hľadala, posúvala sa po obrazovke a cítila zvláštnu zmes emócií, ktorá ju zohrievala viac než čaj.

Vzrušenie. Áno?

Aj obavy, a nebolo ich málo.

No najviac zo všetkého čosi, čo sa neopovážila cítiť už niekoľko rokov. Nádej.

3. kapitola

Hal sa na druhý deň ráno zobudila neskoro. Už vyšlo slnko, prenikalo cez závesy na spálni a Hal nehybne ležala, cítila v žalúdku zmes vzrušenia a hrôzy a pokúšala sa spomenúť si na jej zdroj.

Prišlo to ako dvojnásobný úder do brucha.

Hrôza – to boli faktúry na stole, a ešte horšie boli tie dva strojopisné, osobne doručené listy…

Ale vzrušenie…

Celú noc sa pokúšala vyhovoriť si to. To, že tam Hester Westawayová bývala, ešte neznamená, že vlastnila celé obrovské sídlo na pohľadnici. Ľudia dnes nemávajú také veľké domy. To, že v ňom umrela, neznamená, že ho vlastnila. S najväčšou pravdepodobnosťou je tam teraz penzión pre seniorov.

Ale čo gazdiná? zašepkal jej v hlave akýsi hlas. A že ti gazdiná môže pripraviť izbu… Tak by to právnik nenapísal o nejakom penzióne, však?

Vstala, prihladila si pokrčené šaty a vzala do rúk okuliare. Nasadila si ich a prísne sa zadívala do zrkadla.

Je jedno, či Hester Westawayová vlastnila izbu, krídlo, domček na pozemku alebo celé panské sídlo. Očividne došlo k nejakému omylu. Nebola to totiž jej stará mama. Peniaze patria niekomu inému a basta.

Zajtra odpíše pánu Treswickovi a oznámi mu to.

Ale dnes… Hal pozrela na hodinky a pokrútila hlavou. Dnes sa ledva stihne osprchovať. Bolo 11.20 a mala čo robiť, aby nezmeškala do práce.

Bola v sprche, horúce kvapky jej bubnovali na hlavou a vyháňali odtiaľ všetky ostatné myšlienky, keď sa v hukote vody znovu ozval ten tichý hlas.

Ale čo ak je to pravda? List bol predsa adresovaný tebe, nie? Majú tvoje meno a adresu.

Nuž, pravda to nebola a tým to haslo. Jediní starí rodičia, ktorých kedy mala, zomreli pred rokmi, ešte skôr než prišla na svet. A jej stará mama sa nevolala Hester, volala sa… Marion?

Marion mohlo byť aj druhé krstné meno. Ľudia to robia, nie? V bežnom živote používajú jedno meno a v dokladoch majú iné. Čo ak…

Čuš, povedala si Hal v duchu. Čuš už konečne. Vieš, že to nie je pravda. Len vymýšľaš, lebo chceš, aby bola.

Hlas v hlave však nedal pokoj a Hal napokon, najmä preto, aby presvedčila samu seba, vypla sprchu, zahalila sa do uteráka a vrátila sa do spálne. Pod posteľou bola ťažká drevená debnička. Vytiahla ju, sykla, keď kolieska zaškrípali na drevenej dlážke, a dúfala, že dolní susedia nevyspávajú, lebo to by ich zobudila.

Vnútri bola hŕba dôležitých papierov – potvrdenia o poistení, nájomná zmluva na byt, faktúry, pas… Hal sa prehrabávala v jednotlivých vrstvách a pripadala si ako archeológ svojich vlastných dejín. Našla potvrdenie o poplatku za televíziu, potom faktúru za prasknuté potrubie v podkroví a prekopala sa až k vrstve, ktorá jej spôsobovala čistú bolesť – úmrtný list jej mamy, kópia jej závetu, policajná správa, už nikdy nepoužitý vyblednutý vodičský preukaz. Pod tým všetkým ležal závoj, poskladaný do úhľadného štvorca – jemný čierny tyl, na leme slzičky z čierneho jantáru.

Hal navrela v hrdle hrča, keď závoj odložila nabok a ponáhľala sa popri trpkých spomienkach k starším veciam – papierom, ktoré sa jej mama rozhodla ponechať a ktoré boli uložené poriadnejšie než všetko, čo tam náhodne nastrkala Hal. Bola tam obálka s jej vysvedčeniami, program školskej hry, v ktorej účinkovala, fotografia, na ktorej sa hanblivo usmievala s niekdajším priateľom.

A potom tam bol plastový obal, na ktorom úhľadným rukopisom jej mamy stálo: „Dôležité – rodné listy.“ Vnútri sa nachádzali dva červeno-krémové ručne vypísané rodné listy s extravagantne ozdobným emblémom kráľovskej koruny. Overená kópia zápisu, stálo na vrchnej časti strany. Prvý rodný list patril Hal: Harriet Margarida Westawayová, narodená 15. mája 1995, matka: Margarida Westawayová, zamestnanie: študentka.

V kolónke „otec“ nebolo meno, tiahla sa tam pevná čiara, akoby preto, aby do nej nikto nemohol dopĺňať vlastné teórie.

Pod týmto rodným listom ležal ďalší, starší a pokrčenejší – Margarida Westawayová. Jej mama. Hal prešla očami na rodičovskú kolónku – otec: William Howard Rainer Westaway, zamestnanie: účtovník a pod tým matka: Marion Elizabeth Westawayová, rodená Brownová. Pri starej mame nebolo uvedené zamestnanie.

Takže tak.

Ani si neuvedomila, ako v sebe napriek všetkému živila nádej, až kým na ňu nedoľahla pravda, až kým nesmelé predstavy o vyplatení dlhov a finančnom zabezpečení nespľasli ako prepichnutý balón.

Rozsiahla pozostalosť… šepkal zvodne hlas v jej uchu. Osoby uvedené v závete… rodinní príslušníci…

Ešte je tu tvoj otec, zašepkal opäť hlas, keď sa obliekala. Máš predsa ďalšiu starú mamu. Hal zatrpknuto pokrútila hlavou. Ak človeka môže zradiť podvedomie, to jej práve predviedlo velezradu.

Celé roky fantazírovala o svojom otcovi, vymýšľala čoraz prepracovanejšie príbehy pre spolužiačky, aby zakryla nevedomosť aj hnev na mamu za to, že jej povedala tak málo. Bol pilot, ktorý havaroval nad morom. Bol tajný agent, ktorému nadriadení prikázali vrátiť sa do skutočného života. Bol celebritou, ale jeho meno nemohli prezradiť, lebo by ich prenasledoval bulvár a otcovi by zničili život.

Keď sa napokon tieto reči dostali do uší učiteľov, niekto to oznámil Halinej mame a tá si ju zavolala a jemne jej povedala pravdu.

Jej otcom bol v podstate anonymný muž, s ktorým sa jej mama zoznámila v nočnom klube v Brightone a v tú noc sa s ním prvý a posledný raz vyspala. Mal španielsky prízvuk a to bolo všetko, čo o ňom vedela.

„To si sa ho ani neopýtala, ako sa volá?“ vyhŕkla Hal neveriaco a jej mama si zahryzla do pery a pokrútila hlavou. Horeli jej líca, Hal ju nikdy predtým nevidela v takých rozpakoch.

Povedala, že ju to veľmi mrzí. Nechcela, aby sa o tom Hal takto dozvedela, ale musí prestať šíriť tie… jej mama zmĺkla, bola príliš láskavá, aby vyslovila slovo, ktoré mala na mysli, ale Hal už ako sedemročná vedela dobre čítať ľudí a bola natoľko bystrá, aby pochopila, čo jej mama zamlčala.

Tie lži. Pravda bola taká, že jej otec nebol ničím zvláštny. Netušila, kto to je, kde žije, a zrejme to nikdy nezistí. Pravdepodobne sa vrátil do Španielska alebo do Mexika, či odkiaľ sa tu vlastne objavil. Jedno však vedela – takmer určite sa nevolal Westaway.

Nech už k omylu došlo kdekoľvek, tu to nebolo. Ale bol to omyl. Niekto niečo zle pochopil. Možno v inom meste žije nejaká iná Harriet Westawayová, ktorá má plné právo zdediť peniaze. Alebo sa nakrúca nejaký televízny program o hľadaní dedičov, kde niekto zomrie bez právoplatných dedičov a peniaze prepadnú, ak vykonávatelia závetu nevypátrajú príbuzného, hoci aj vzdialeného.

Tak či onak, tie peniaze jej nepatria a nemôže si ich zobrať. Hlas v jej hlave na to nemal odpoveď.

Hal chvatne strčila papiere naspäť pod posteľ a obliekla sa. Nemohla nájsť kefu na vlasy, ale učesala sa prstami a skontrolovala sa v zrkadle pri dverách. Tvár mala ešte bledšiu a prepadnutejšiu ako inokedy, s mokrými zježenými vlasmi vyzerala ako komparzistka, sirota z Olivera Twista. Pomohol by jej mejkap, ale to nebol Halin štýl.

No keď si obliekla bundu, od včerajšieho večera ešte vlhkú, hlas vyslovil poslednú poznámku. Mohla by si si tie peniaze zobrať. Veľa ľudí by také niečo nedokázalo, ale ak by sa to niekomu mohlo podariť, tak práve tebe.

Čuš, odsekla Hal v duchu a zaškrípala zubami. Čuš už konečne.

Ale nepovedala to, lebo hlasu neverila.

Povedala to, lebo hovoril pravdu.

1. december 1994

Dnes je prvý deň adventu a vzduch by mal byť plný nových začiatkov a očakávania veľkej udalosti, ale namiesto toho som sa zobudila plná bezmennej hrôzy.

Vyše týždňa som si nevykladala karty. Necítila som potrebu, ale dnes, keď som sedela za stolom pri okne s dekou prehodenou cez plecia, zasvrbeli ma prsty a povedala som si, že by ma možno upokojilo, keby som ich len zamiešala. Ale keď som miešala a vykladala karty, nemala som dobrý pocit, a napokon som si uvedomila, čo musím urobiť.

V mojej izbe neboli sviečky, tak som jednu vytiahla z veľkého mosadzného svietnika na kozubovej rímse v jedálni a škatuľku zápaliek som zobrala z kozuba. Zápalky som si strčila do vrecka, ale sviečka sa tam nezmestila, tak som si ju vopchala do rukáva svetra pre prípad, že niekoho stretnem na schodoch a spýta sa ma, čo robím.

Hore vo svojej izbe som všetko poukladala na stôl – karty, sviečku, zápalky aj prázdnu šálku. Do šálky som nakvapkala trochu vosku zo sviečky a sviečku som tam postavila, aby pevne držala. Potom som trikrát prešla tarotovými kartami cez jej plameň.

Keď som skončila, sfúkla som plameň a zostala som sedieť. S pohľadom upretým na zasnežený trávnik za oknom som poťažkala karty. Zdali sa mi… iné. Ľahšie. Ako keby v nich zhoreli všetky pochybnosti a zlé pocity. Vedela som, čo treba robiť.

Rozložila som na stôl rubom hore veľkú arkánu, vytiahla som z nej tri karty a položila som ich pred seba. Minulosť. Súčasnosť. Budúcnosť. V hlave sa mi rojili otázky, ale musela som si vyčistiť hlavu – sústrediť sa na jednu vec. Nie na otázku, ale na odpoveď, ktorá sa mi rozvíjala v tele.

Potom som karty obrátila.

Prvá karta symbolizovala minulosť a boli to milenci. Na tvári sa mi zjavil úsmev. V tarote je často chybou prikloniť sa k prvoplánovému výkladu, tu mi však pripadal ako správna voľba. V mojej sade boli muž a žena nahí a v objatí, obklopení kvetmi. On jej kládol ruku na prsník a obaja sa kúpali vo svetle, ktoré prichádzalo zhora. Túto kartu mám rada – jej stvárnenie aj jej význam –, ale slová, ktoré sa s ňou spájajú, nie sú vždy pozitívne: žiadostivosť, pokušenie, zraniteľnosť. Po očistení ohňom som však videla len najjednoduchší zmysel – zamilovaného muža a ženu.

Ďalšia karta, ktorú som obrátila, bol blázon – ale dolu hlavou. To som neočakávala. Nové začiatky, nový život, zmena – to všetko áno. Ale čo znamená, keď je naopak? Naivitu. Bláznovstvo. Unáhlenosť. Z tváre sa mi stratil úsmev, odtisla som kartu a ponáhľala som sa k tretej a najdôležitejšej – budúcnosť.

Opäť to bola obrátená karta a mne zovrelo žalúdok – prvý raz som oľutovala, že som sa pustila do výkladu, alebo aspoň že som ho urobila teraz, dnes. Svoju sadu som poznala príliš dobre, takže som nepotrebovala obrázok obrátiť, ale aj tak som ho skúmala čerstvými očami, hore nohami som ho videla akoby po prvý raz. Spravodlivosť. Žena na tróne sa tvárila vážne, ako keby si uvedomovala svoje povinnosti a nemožnosť nájsť pravdu vo svete, akým je ten náš. V ľavej ruke držala váhy a v pravej meč, pripravená udeliť trest alebo milosť.

Dlho som ženu na tróne pozorovala a pokúšala som sa porozumieť, čo mi hovorí, ale ani teraz, keď píšem tieto riadky, to ešte neviem. Ľutujem, že sa o tom nemám s kým poradiť, že to nemám s kým prebrať. Ale už viem, čo si Maud myslí o tarote. „Somariny,“ odbila ma, keď som jej ponúkla, že jej vyložím karty. A keď napokon pristala, sprevádzal to úškrn a cynický pohľad. Videla som jej na tvári, čo si myslí, keď som obrátila karty, ktoré si vybrala, a spýtala som sa jej, na akú odpoveď hľadá otázku.

„Nemala by to kartárka náhodou vedieť?“ odvrkla a končekom prsta obrátila kartu. Pokrútila som hlavou, usilovala som sa skryť podráždenie a povedala som jej, že tarot nie je forma spoločenskej zábavy, nie sú to triky, ktoré v sobotou večer používajú lacní kúzelníci, keď ľuďom hádajú stredné mená alebo nápisy na vreckových hodinkách. Je to niečo väčšie, hlbšie, skutočnejšie.

Po tom výklade som očistila karty – nerozrušilo ma, že sa ich dotkla, ale to, že sa ich dotkla s pohŕdaním v duši. Keď však teraz o tom rozmýšľam, niečo si uvedomujem. Maud obrátila kartu s budúcnosťou a ja som jej povedala niečo iné, niečo, čo som si dnes pripomenula, niečo, čo mi poskytuje útechu. Je to toto: karty nepredpovedajú budúcnosť. Len ukazujú, ako sa daná situácia môže vyvinúť, a to na základe emócií, s ktorými k výkladu pristupujeme. V iný deň, v inej nálade a s iným súborom energií by na rovnakú otázku mohla prísť úplne odlišná odpoveď.

Máme slobodnú vôľu. Odpoveď, ktorú nám karty poskytujú, nás môže nasmerovať na našej púti. Len musíme pochopiť, čo hovoria.

4. kapitola

Bolo už takmer poludnie, keď sa Hal náhlila cestou po pobreží a v surovom vetre si pritískala bundu k telu. Vietor, ostrý ako nôž, ju štípal na tvári, na prstoch aj na holých kolenách, kde sa jej prederavili džínsy.

Keď stlačila gombík pri priechode pre chodcov, znovu pocítila to chvenie v žalúdku. Chvenie vzrušenia. Obáv. Nádeje…

Nie. Nádej to nemohla byť. Nemalo zmysel dúfať. Papiere v debničke po mame to jasne ukončili. Neexistovala nijaká možnosť, že by to mohla byť pravda. Keby sa prihlásila o tie peniaze, bol by to… nuž, načo by uhýbala pred skutočnou povahou toho, o čom uvažovala? Bol by to podvod, jasný ako facka. Trestný čin.

Ak by sa to niekomu mohlo podariť, tak práve tebe.

Tá myšlienka jej zákerne prefrnkla zákulisím mysle, práve keď prechádzala cez cestu, a Hal potriasla hlavou, ako sa ju pokúšala ignorovať. No bolo to ťažké. Lebo ak by sa niekto odvážil prísť do cudzieho domu a vyhlásiť ženu, ktorú nikdy nestretol, za svoju starú mamu, tak to bola Hal.

Hal vedela čítať ľudí, v tomto odbore patrila k najlepším. Na Západnom móle v Brightone mala vlastný maličký stánok, v ktorom čítala z dlane, vykladala tarotové karty a veštila. Najlepšia bola rozhodne v tarote a ľudia sa k nej kvôli tomu hrnuli až z Londýna a Hastingsu, mnohí aj opakovane, a potom doma rozprávali priateľom o tajomstvách, ktoré Hal uhádla, o informáciách, ktoré nemala odkiaľ vedieť, ale vedela ich, o predpovediach, ktorými ich vybavila na cestu.

Nechcela ich považovať za hlupákov, ale nič iné neboli. Nešlo ani tak o turistov či dievčatá na rozlúčke so slobodou, ktoré prichádzali rozchichotané a vypytovali sa jej akurát tak na to, akého veľkého vtáka má ženích a či sa počas svadobnej noci na niečo zmôže. Výskali a ochkali, keď Hal vytasila svoje stokrát ohraté frázy: blázon znamená nový začiatok, cisárovná symbolizuje ženskosť a plodnosť, diabol sexualitu, milenci vášeň a oddanosť. Občas si karty, ktoré potrebovala pre úspešný výklad, vkladala do dlane a potajomky ich vnútila pýtajúcej sa, aby sa vyhla odpudivým kartám, tým menej významným alebo tromfom ako smrť či veľkňaz. No napokon bolo úplne jedno, aké karty si obrátili – Hal prispôsobila ich výklad tomu, čo ženy chceli počuť, zamračila sa a pokrútila hlavou len máličko, aby užasnuto zhíkli, a nevestu zakaždým potľapkala po ruke, keď vynášala záverečný verdikt (v ktorom vždy figurovala láska a šťastie, aj keď sa občas zamračí – a to aj pri najmenej sľubnom páre).

Týchto zákazníkov podvádzala bez výčitiek svedomia. Trápili ju skôr tí ostatní. Pravidelní návštevníci. Tí, ktorí jej verili, naškrabali pätnásť, dvadsať libier a chodili za ňou znovu a znovu, pýtali odpovede, ktoré im Hal nemohla poskytnúť, niežeby nevidela, čo chcú, ale nemala to srdce oklamať ich.

To boli najľahšie obete. Ľudia, ktorí sa u nej objednávali a nechali skutočné meno a telefónne číslo, takže si ich našla cez Google alebo na Facebooku. Ešte aj zákazníci, ktorí ju navštívili z náhleho popudu, keď zazreli jej stánok, priveľa prezrádzali: Hal si vedela tipnúť ich vek, spoločenské postavenie, všimla si elegantné, ale okopané topánky, ktoré naznačovali obdobie finančných suchôt, či nedávno kúpenú značkovú kabelku, ktorá vypovedala o opaku. Aj v šere vo svojom stánku rozoznala biely pásik po čerstvo odloženej obrúčke alebo trasúce sa ruky alkoholika, ktorému chýba ranný pohárik.

Občas Hal ani sama nevedela, odkiaľ niečo vie – a vtedy to bolo skoro také, ako keby jej karty naozaj niečo našepkali.

„Vidím, že ste sa sklamali,“ povedala napríklad. „Išlo o… dieťa?“ A zákazníčke sa oči zaliali slzami, prikývla, a kým sa stihla spamätať, vyliala si srdce – potrat, mŕtvy novorodenec, neplodnosť. A Hal si až po tom všetkom pomyslela: márnosť, odkiaľ som to mohla vedieť? A vtom si spomenula, ako sa táto zákazníčka zadívala von cez okno čakárne, ako ju tam našla túžobne pozerať na ženu s bábätkom v šatke a s väčším dieťaťom zafúľaným od cukrovej vaty, a hneď jej bolo všetko jasné.

V takom prípade mala výčitky svedomia a občas dokonca vrátila peniaze s vysvetlením, že podľa kariet by prijatie platby prinieslo smolu, hoci zákazníčky tým viac naliehali a bolo dosť isté, že sa za ňou vrátia s bankovkami v ruke.

Väčšinou jej však takáto práca vyhovovala. Mala rada pripité hlučné baby na rozlúčkach so slobodou. Dokonca mala rada aj mladých mužov, vchádzali dnu so skepsou, hulákali a ironicky navrhovali, aby dobre ohmatala ich krištáľové gule. A mala pocit, že niektorým zo svojich zraniteľnejších klientov v podstate dosť pomohla – nebola taká primitívna, aby im hovorila len to, čo chceli počuť. Povedala im aj to, čo potrebovali vedieť. Že pravdu nenájdu na dne fľaše s alkoholom. Že drogy nie sú riešenie. Že je normálne opustiť muža, ktorý spôsobil modriny, čo vykúkajú spod výstrihu blúzky.

Brala menej ako terapeuti a správala sa etickejšie ako mnohí psychotronici, ktorí hádzali vizitky ľuďom do schránok a vyhlasovali, že kryštálmi liečia neliečiteľné choroby, prípadne ponúkali kontakt so zosnulými milencami a deťmi – samozrejme, vôbec nie zadarmo…

Hal nikdy nič nesľubovala. Krútila hlavou, keď sa jej zákazníčka opýtala, či sa vie skontaktovať s Davidom, Fabienom alebo maličkou Corou. Špiritistické seansy nerobila, nemienila profitovať z príliš očividného žiaľu.

„Karty nepredpovedajú budúcnosť,“ opakovala znovu a znovu, aby sa poistila, keď sa raz nutne situácia vyvinie inak, ale zároveň hovorila, čo ľudia potrebovali zistiť: že nijaké nemenné odpovede neexistujú. „Karty vám iba ukážu, ako by to s vami dopadlo, keby sa veci diali na základe tých energií, ktoré ste si dnes so sebou priniesli ku mne. Navedú vás, ako máte konať, fungujú ako poradca, nie ako väzenská cela.“

No hoci sa ľuďom usilovala vysvetliť opak, obľubovali tarot práve preto, že im dával ilúziu kontroly, predstavu o silách, ktoré vedú ich život, ochranný nárazník pred nezmyselnou náhodnosťou osudu. Zároveň mali radi Hal, pretože bola jednoducho dobrá. Vedela z obrázkov, ktoré pred ňou obrátili jej zákazníci, upriasť príbeh, vedela si vypočuť ich výlevy, ich otázky, ich nádeje, a predovšetkým dobre čítala ľudí.

Sama bola vždy ostýchavá, pred cudzími málovravná, medzi bujarými spolužiakmi na strednej sa cítila ako ryba na suchu, no vtedy si ešte neuvedomovala, ako sa počas tých rokov, ktoré strávila odmeraným postávaním v úzadí a pozorovaním druhých, vycvičila v umení objektívneho odstupu a vypracovala si zručnosti, na ktorých si neskôr založila podnikanie. Videla, aké verzie samých seba ľudia predkladajú druhým, všímala si signály, ktoré sa u nich prejavovali, keď boli nervózni, plní očakávania alebo sa pokúšali vyhnúť pravde. Objavila, že najdôležitejšie pravdy sa často skrývajú v tom, čo ľudia nepovedia, a naučila sa čítať tajomstvá, ktoré schovávali priamo na očiach: v správaní, v oblečení, vo výrazoch, čo sa im mihli na tvári, keď sa nazdávali, že ich nikto nevidí.

Hal na rozdiel od väčšiny svojich zákazníkov neverila, že by karty v jej vrecku mali mystickú moc. Verila len vo vlastnú schopnosť odhaliť, čo ľudia nepriznajú ani pred sebou.

No keď sa teraz náhlila popri viktoriánsky prepychovom Palácovom móle a vietor prinášal takú silnú vôňu pražených rýb s hranolčekmi, až jej škvŕkalo v prázdnom žalúdku, Hal sa pristihla pri kacírskej myšlienke. Keby tomu verila… keby tomu náhodou verila… čo by asi tak karty povedali o Trepassen House… o žene, ktorá nebola jej starou matkou… a o voľbe, ktorú má teraz pred sebou? Odpovedať si nevedela.

5. kapitola

„Dobré ránko, cukríček!“

„Dobré, Reg,“ odvetila Hal. Po pulte Regovho stánku posunula päťdesiatpencovku. „Prosím si čaj.“

„Ako inak, čajíček! Dnes je taká zima, že človek sa nevie odlepiť od zeme, všakže? Takže tak, nech sa páči, jednu Rosie…“ mrmlal si, keď vkladal čajové vrecko do popraskaného bieleho hrnčeka. „Jeden čajíček… pre moju… obľúbenú… čajočku.“

Pre dievčatko.

Reg nebol z Brightonu, pochádzal z Londýna, a jeho prejav bol prešpikovaný slangom a nárečovými výrazmi od výmyslu sveta, takými pestrými, až sa jej to zdalo trochu afektované. Reg bol síce pravý cockney, aspoň podľa toho, čo o sebe tvrdil – že sa narodil v oblasti, kam bolo počuť zvony kostola St. Mary le-Bow a vyrástol na uliciach East Endu. Niekedy však pôsobil skôr ako dobrý herec a Hal mala podozrenie, že spôsoby, prízvuk aj slang prispôsobuje očakávaniam turistov. Cockney ako vyšitý, s cukrovými koláčikmi a hrnčekmi čaju Rosie Lee.

Teraz pozeral na zásobník s horúcou vodou a mračil sa.

„Šľak aby to trafil, zase nefunguje. Myslím, že sa pokazil kontakt. Máš desať minút, Hal?“

„Ani nie…“ Hal pozrela na hodinky. „O dvanástej by som mala otvoriť.“

„Ach, moja, tým si nelám hlavičku. Na tvojej strane niet ani nohy, keby tadiaľ niekto šiel, videl by som ho. Ani starý Vápenec tu ešte nie je, netráp sa. Poď dnu a posaď sa.“

Otvoril dvere na stánku a zakýval na Hal, nech vojde. Zaváhala, no potom prekročila prah.

Vápenec bola prezývka pána Whita, ktorý riadil prevádzky na móle. Hal bola živnostníčka a pracovný čas si do istej miery určovala sama, no pán White vyhlasoval, že stánky by už dopoludnia mali byť otvorené. Nič nie je depresívnejšie, hovorieval, ako pohľad na pozatvárané mólo. Západné mólo sa už aj tak muselo o svoj podiel na zisku pobiť s konkurenciou, Palácovým mólom, a prilákať ľudí po promenáde k sebe. Keď tržby klesli, ako to v zimných mesiacoch bývalo pravidlom, pán White mával vo zvyku prehodnotiť nájom menej zarábajúcich stánkov. A ak si teraz Hal niečo nemohla dovoliť, tak určite prísť o svoj stánok.

V Regovom stánku bolo teplo a voňala tam slanina, ktorú griloval vzadu. V zimných mesiacoch predával hlavne slaninové sendviče a čaj, v lete zase točenú zmrzlinu a kolu v plechovkách.

„Bude to, akoby bičom plesol,“ vyhlásil Reg. „A akože sa mi mávaš, kolegynka?“

„Nie zle,“ odvetila Hal, hoci to vlastne nebola pravda. Z tých dvoch listov písaných strojom, čo jej ležali doma na stole, mala v bruchu nepríjemné pocity, a už teraz sa bála, že keď dnes ráno otvorí stánok, počká si tam na ňu ďalšia obálka. Ach, kiežby. Kiežby bol ten list od pána Treswicka naozaj pre ňu!

Horúca voda už bola pripravená a Hal pozorovala Rega, ako šikovne podkladá hrnček pod kohútik a zároveň druhou rukou obracia slaninu na grile. Keď bol k nej obrátený chrbtom, rozprávalo sa jej ľahšie, ako keby mu videla do tváre. To by neunikla pred jeho ustaraným pohľadom.

„No, vlastne…“ začala a potom preglgla a prinútila sa pokračovať. Lenže slová, keď vyšli na svetlo sveta, neboli tie, ktoré chcela povedať. „Vlastne asi dosť dobre. Včera večer som dostala list a v ňom stálo, že možno zdedím slušnú sumičku.“

„Prosím?“ Reg sa obrátil s hrnčekom v ruke, z tváre mu kričal netajený úžas. „Čo hovoríš?“

„Včera večer mi prišiel list. Od jedného advokáta. Možno zdedím veľa peňazí.“

„Robíš si zo mňa srandu?“ Regovi vyletelo obočie skoro až na holé temeno. Hal pokrútila hlavou, a keď Reg pochopil, že to myslí vážne, pokrútil hlavou tiež a podal jej čaj.

„Dávaj si dobrý pozor, srdce moje. Dnes je svet plný podfukárov. Moja horšia polovička sa minule dala nachytať, jeden čávo jej nahovoril, že vyhrala venezuelskú lotériu, či čo to bol za nezmysel. Nedávaj nikomu žiadne peniaze. No, niežeby som ťa to musel učiť.“ Reg na ňu žmurkol. „Nespadla si z višne.“

„Nemyslím, že je to podvod, skôr omyl,“ odvetila Hal.

„Myslíš, že je to nejaký z tých fiškusov, ktorí hľadajú stratených dedičov, keď niekto zomrie, a oni musia vystopovať jeho, oné, pozostalcov?“ Znovu sa zamračil, ale už nie ustarostene. Vyzeralo to, akoby riešil hádanku.

„Možno,“ pokrčila plecami Hal a opatrne si odpila z horúceho čaju. Pálil ju na jazyku a bol horký, ale dobrý. Chladná lepkavá myšlienka na listy na stole ustupovala a ona pocítila, ako sa v nej prebudil záblesk starej spomienky – pocit, aké to bolo, prebudiť sa každé ráno bez obáv o účty, nemyslieť na to, odkiaľ vezme peniaze na ďalšie nájomné, a nemusieť sa báť každého zaklopania na dvere. Bože, čo by dala za to, keby mohla znovu žiť v takej istote…

Niečo sa v nej zatvrdilo. Objavila sa nová železná rozhodnosť.

„No nič,“ povedal Reg, „ak si niekto zaslúži, aby si naňho sadlo šťastie, tak si to ty, moja milá. Keď núkajú, ber, keď ťa bijú, utekaj. Ja vravím, ber tie prachy, kým môžeš, a utekaj.“

6. kapitola

„Dovidenia!“ zavolala Hal, keď sa tri podnapité dievčatá vypotácali z dverí a so smiechom a výskaním sa hrnuli po móle k barom a klubom. „Nech vám je šťastie naklonené!“ doložila tak ako zakaždým, ale už ju nepočuli. Pozrela na hodinky, uvedomila si, že je už deväť a na móle čoskoro nebude nič otvorené.

Zmáhala ju únava – presnejšie, vyčerpanosť. Keď bola dnes večer hluchá chvíľka, na móle nijakí zákazníci a čas sa vliekol, uvažovala, že to vzdá, vypne neónový nápis na stánku a vráti sa domov, ale teraz sa tešila, že zostala. Po celom dni takmer bez zákazníkov sa o siedmej večer spustila menšia špička – prišli dve kolegyne s prosbou o radu, čo majú robiť s arogantným šéfom, a potom o ôsmej tri mladé baby, ktoré mali vypité a chceli sa len dobre zabaviť. Veľa toho nezarobila, ale s trochou šťastia sa jej azda podarí zaplatiť nájomné za stánok na tento týždeň, a to bolo viac, než mohla mimo hlavnej sezóny väčšinou očakávať.

S povzdychom vypla malý konvektor pri nohách, ktorý stánok vykuroval, a postavila sa. O chvíľočku vypne malý neónový nápis na stánku.

Madam Margarida, stálo tam ozdobnými písmenami, a hoci na Hal to meno celkom nesedelo, lebo vyvolávalo predstavu nejakej burlesknej umelkyne typu Gypsy Rose Lee, nemala to srdce zmeniť ho.

Odborníčka na TAROT, psychotronické analýzy a čítanie z dlane, dodávali menšie písmená pod hlavným nápisom, hoci Hal nemala čítanie z dlaní až tak rada. Možno ju odpudzoval fyzický kontakt, teplo a vlhko cudzích spotených dlaní v jej ruke. Alebo jej možno chýbali rekvizity, lebo hoci bola voči moci tarotu skeptická, karty si obľúbila ako pekné predmety: jemné, s umelecky stvárnenými obrázkami.

Keď však teraz stisla v stánku vypínač a svetlo vonku zhaslo, na oblok ktosi zaklopal. Stislo jej hrdlo, nakrátko zmeravela, prestala aj dýchať.

„Čakám tu celú večnosť,“ ozval sa panovačný ženský hlas. „Nechcete zákazníčku?“

Hal vzdychla, ale napätie ju hneď opustilo a otvorila dvere.

„Prepáčte,“ prehovorila pokojným profesionálnym tónom, ktorý sa stával súčasťou jej vystupovania, len čo vzala do ruky karty. Bol kdesi na polceste medzi vážnym a slávnostným, o trochu hlbší ako jej vlastný hlas, hoci teraz jej plynul z úst ťažšie ako inokedy, lebo srdce jej stále zrýchlene búchalo po návale strachu. „Mali ste zaklopať skôr.“

„Ozajstná kartárka by vedela, že som vonku,“ odvrkla žena víťazoslávne a Hal znovu potlačila vzdych. Tento typ tu akurát potrebuje.

Nikdy jej nešlo do hlavy, prečo jej stánok tak priťahuje skeptikov. Veď sem nikoho nenútila chodiť. Nevyslovovala žiadne záruky, nepredstierala, že niečo lieči a neradila ľuďom, aby robili nebezpečné veci – dokonca nikdy netvrdila, že jej seansy sú niečo iné ako zábava. Nemohli by teda láskavo odhaľovať iných podvodníkov? A predsa sem stále prichádzali, ruky založené na prsiach, pery nesúhlasne stisnuté, odmietali každú ilúziu, s pochmúrnym posmechom vítali každú chybu, a pritom po celý čas zúfalo túžili veriť.

No nemohla si dovoliť poslať zákazníčku preč.

„Prosím, ráčte vstúpiť. Posaďte sa. Vonku je chladno,“ vyzvala ju Hal. Žena si prisunula stoličku, ale nič nepovedala. Iba sedela, zababušená do kabáta so vzorom rybej kosti, stískala popraskané pery a pozorovala ju prižmúrenými očami.

Hal sa posadila za stôl, pritiahla si k sebe balíček tarotových kariet a začala s nacvičeným úvodom, ktorý používala vždy, keď k nej prišiel niekto po prvý raz a bez predošlého ohlásenia: tipla si pár všeobecných vecí, aby zákazníčku ohromila, pridala trochu profesionálneho slangu a primiešala populárnu verziu dejín tarotu, tá bola určená ľuďom, ktorí o kartách skoro nič nevedeli a potrebovali nejaký kontext, aby pochopili, čo sa chystala urobiť.

Už po niekoľkých vetách ju však žena prerušila.

„Nevyzeráte veľmi na psychotroničku.“

Premerala si Hal od hlavy po päty, obzrela si roztrhané džínsy, hrubú náušnicu v tvare tŕňa, ktorá jej vyčnievala z pravého ucha, tetovanie vykúkajúce spod trička.

„Myslela som si, že budete mať dlhú sukňu a závoj ozdobený mincami. Vraj Madam Margarida, nedajte sa vysmiať! Vyzeráte skôr ako dvanásťročný chlapec.“

Hal sa iba usmiala a zavrtela hlavou, no ženine slová ju vyhodili z konceptu, a keď sa znovu pustila do naučeného prejavu, pristihla sa, že myslí na závoj schovaný doma v zásuvke pod posteľou, závoj z jemného čierneho tylu, s lemovaním zdobeným slzičkami z čierneho jantáru. Jazyk sa jej potkýnal o ošúchané frázy a bola rada, keď svoj marketingový úvod dokončila.

Na záver si vydýchla a tak ako vždy dodala: „Prosím, povedzte mi, čo vás sem priviedlo?“

„Nemali by ste to vedieť?“ odvrkla zákazníčka.

„Vycítila som z vás množstvo otázok,“ odvetila Hal a dala si záležať, aby to nevyznelo netrpezlivo. „Ale času je málo.“

Čiže by som už rada išla domov, doložila v duchu, ale nie nahlas. Nastalo ticho. Vietor zavýjal v podperách móla a Hal v diaľke počula rachot vĺn, čo sa rozbíjali o pobrežie.

„Mám pred sebou dilemu,“ povedala napokon žena, ale neochotne, akoby z nej tie slová niekto vypáčil. Pohniezdila sa na stoličke, až sa pri tom pohybe zachvel plamienok sviečky.

„Áno,“ opatrne prisvedčila Hal, „cítim, že máte pred sebou dve cesty, ale obidve sú kľukaté a ďaleko na ne nedovidíte. Chcete sa dozvedieť, ktorou máte ísť.“

V podstate len inými slovami zhrnula ženin úvod, bolo to úbohé, ale nemala s čím pracovať. Žena napriek tomu mrzuto prikývla.

„Pomiešam karty,“ pokračovala Hal. Otvorila lakovanú kazetu, v ktorej mala pracovné karty, a narýchlo ich pomiešala, potom ich rozložila na stole do širokého oblúka. „Teraz sa sústreďte na otázku, ktorá vás sem priviedla, a ukážte na jednu kartu. Nedotknite sa jej, len ukážte prstom na tú kartu, ktorá vás osloví.“

Žena mala zaťatú čeľusť a Hal z nej vycítila neúmerne veľký zmätok. Nech ju sem priviedlo čokoľvek, určite to nebola bežná dilema. Prišla proti vlastnej vôli, napriek nedôvere sa obrátila o pomoc tam, odkiaľ ju nečakala.

Keď sa naklonila dopredu, spod pozapínaného svetríka vykukol jagavý krížik a ona trhaným pohybom ukázala na kartu, takmer ako keby tušila pascu.

„Táto?“ spýtala sa Hal, vysunula kartu spomedzi ostatných a žena prikývla.

Hal ju položila lícom nadol doprostred stola a diskrétne pozrela na hodiny, ktoré viseli za zákazníčkiným chrbtom. Zvyčajne robila výklad pomocou keltského kríža, ale nemala v úmysle venovať tejto žene polhodinu, keď bola unavená a uzimená a v žalúdku jej vyhrávali muzikanti. Trojkartový výklad bude maximum.

„Táto karta,“ Hal sa karty, ktorú žena vybrala, dotkla prstom, „predstavuje súčasnú situáciu, problém, s ktorým potrebujete poradiť. Teraz si vyberte druhú.“

Žena ukázala na ďalšiu kartu a Hal ju položila k tej prvej, takisto lícom nadol.

„Táto karta predstavuje prekážku, ktorú máte pred sebou. Teraz si vyberte poslednú kartu.“

Žena zaváhala, potom ukázala na úplne prvú kartu z balíčka, celkom vľavo, na začiatku radu. Ľudia si ju vyberali zriedka, väčšinou sa zamerali viac do stredu pomerne rovnomerne rozmiestnenej série, volili si karty bližšie k sebe. Veľmi málo z nich, tí najcitlivejší na sugesciu, poslúchli implicitný príkaz v slove poslednú a ukázali na kartu z pravej polovice, pôvodne ležiacu na dne balíčka.

Voľba prvej karty bola nezvyčajná a Hal prekvapila. Mala som to vedieť, prebehlo jej hlavou. Toto je zvrátená, nutkavo oponujúca osoba, ktorá urobí vždy opak toho, čo podľa nej iní očakávajú.

„Táto posledná karta predstavuje radu, ktorú vám karty dávajú,“ povedala.

Obrátila prvú kartu a z druhej strany stola začula priškrtený zvuk, žena si pritisla ruku k tvári, zakryla si ústa a stlmila vyslovené meno. Hal zdvihla pohľad, uvidela, že žena má vytreštené, utrápené oči plné sĺz, a odrazu jej bolo všetko jasné. Vedela, prečo sem žena prišla a čo obrázok na karte pre ňu znamená.

Mladý muž, ktorý sa s batôžkom vyberal na cestu v slnečných lúčoch, bol pekný, usmieval sa, obracal tvár k slnku a iba okraj útesu pri jeho nohách naznačoval hlbší a temnejší význam karty – nerozvážnosť, naivita, hazard.

„Táto karta sa nazýva blázon,“ jemným hlasom prehovorila Hal, a keď žena ticho prerývane vzlykla a prikývla, takmer nechtiac, pokračovala: „Ale tarot neponúka jednoduché významy. Blázon síce môže symbolizovať bláznovstvo, ale nie vždy. Občas táto karta znamená nový začiatok, občas znamená konanie bez úvahy o ceste, ktorá pred nami leží, bez rozoberania budúcnosti.“

Žena znovu sucho, pridusene vzlykla, a povedala niečo, čo znelo ako „Jeho budúcnosti!“, ale tón bol taký trpký a neveriaci, že Hal sa neovládla a vystrela k nej ruku.

„Prepáčte, ale… týka sa otázka vášho syna?“

Vtom sa zákazníčka rozplakala, usedavo a úprimne, a popri vzlykoch prikyvovala. Hal počúvala slová, ktoré sa z nej valili: názvy drog, mená odvykacích liečební v Brightone, výmenníkov použitých ihiel, zaznelo niečo o krádežiach peňazí z kabeliek, o vzácnom dedičstve, ktoré skončilo na blšom trhu alebo v záložni, nasledovali priznania bezsenných nocí, naplnených márnym čakaním na telefonát. Príbeh pretkaný mučivými vzlykmi bol úplne prostý: zúfalý boj o záchranu syna, ktorý sa nechce dať zachrániť.

Dilema, áno, o nej žena hovorila, a Hal už vedela, čo je to za dilemu. Oľutovala, že jej otvorila dvere.

So zlou predtuchou obrátila druhú kartu. Bolo to koleso, ale naopak.

„Druhá karta, ktorú ste si vybrali, predstavuje prekážku, ktorej čelíte vy aj váš syn. Toto je koleso šťastia alebo aj koleso života. Symbolizuje osud, obnovu a kolobeh života a ukazuje vám, že ste spolu so svojím synom dospeli k zvratu.“ Žena krátko, neochotne prikývla a ostro pozrela Hal do očí. „Lenže tu ho máme obrátené – tak sa tomu hovorí, keď je karta dolu hlavou. Obrátené koleso predstavuje smolu. Toto je prekážka, ktorá vám vstúpila do života. Pôsobia v ňom negatívne sily, ktoré nemáte pod kontrolou, ale nie všetky sú vonkajšie – vznikajú ako výsledok rozhodnutí, ktoré ste urobili v minulosti, rozhodnutí, ktoré ste urobili nielen vy, ale, samozrejme, aj váš syn.“

„Jeho rozhodnutia,“ trpko vzdychla žena. „To on rozhodoval, ja nie. Bol to dobrý chlapec, kým sa nedal dohromady s tými chalanmi zo školy a nezačal predávať drogy. Čo som mala robiť? Nečinne stáť a prizerať sa, ako ho pohltí skazenosť?“

Oči mala ako čierne diery v lebke, a kým čakala, čo jej Hal odpovie, obhrýzala si popraskané pery, poťahovala zubami za kúsky kože, až z jednej praskliny vymokla kvapka krvi. Hal pokrútila hlavou. Odrazu zatúžila, aby sa to čím skôr skončilo.

„Posledná karta predstavuje to, čo môžete urobiť, ale,“ narýchlo dodala, keď si všimla zúfalú nádej v ženiných očiach, „musíte vedieť, že toto nie je jasný recept. Karty nepredpovedajú budúcnosť, neposkytnú vám jednoznačný a neomylný návod. Len vám povedia, aký môže byť v daný deň výsledok vášho problému. Niektoré situácie ani nemajú prosté rozuzlenie, môžeme len obrátiť kormidlo smerom, ktorý najmenej uškodí.“

Obrátila kartu a v šere prerušovanom blikotavým svetlom odhalila svoju slávnostnú tvár veľkňažka. Zvonku zadul vietor a Hal v diaľke začula škrekot čajky.

„Čo to znamená?“ vyhŕkla žena, všetka jej skepsa zmizla, prevalcovala ju zúfalá túžba po odpovediach. Očami hltala postavu, ktorá sedela na tróne a vystierala ruky, ako keby žehnala. „Kto je to? Nejaká pohanská bohyňa?“

„Áno, v istom zmysle,“ pomaly povedala Hal. „Niekto ju volá Persefona, iní tvrdia, že je to Artemis, bohyňa lovu. A má aj čudnejšie mená. Napríklad vo francúzštine ju nazývajú la papesse. Pápežka.“

„Ale čo znamená?“ žena nástojčivo zvýšila hlas. Prstami zovrela Hal zápästie, zaťala jej ich tam bolestivo ako pazúry a Hal sa musela ovládať, aby sa neodtiahla.

„Znamená intuíciu,“ krátko odvetila. Vyslobodila sa zo ženinho zovretia pod zámienkou, že karty rozložené na stole musí zhrnúť zase do jednej hromádky. Na jej vrchol položila veľkňažku. „Symbolizuje neznámo – neznámo v nás aj v budúcnosti. Hovorí nám, že život sa mení, že budúcnosť je vždy neistá, bez ohľadu na to, koľko informácií získame.“

„A čo by som teda mala robiť?“ zvolala žena. „Nemôžem to absolvovať celé znovu a znovu, ale ak ho vyhodím, aká budem matka?“

„Som presvedčená…“ Hal preglgla a potom zmĺkla. Túto časť výkladu nenávidela. Neznášala, keď za ňou niekto prišiel pýtať odpovede, ktoré mu nemohla dať. Teraz sa dobre zamyslela a začala odznova. „Pozrite, toto je veľmi nezvyčajný sled kariet.“ Obrátila aj zvyšok balíčka a roztiahla karty, ukázala žene pomer veľkých kariet k malým, zdôraznila, že väčšinu balíčka tvoria očíslované hracie karty. „Samozrejme, že majú tiež svoj význam, ale… sú akoby… premenlivejšie. Viac podliehajú interpretácii. No tieto ostatné,“ dotkla sa kariet, ktoré si žena vybrala, a potom ďalších tromfov, čo vykúkali z balíčka, „tieto symbolické karty sa nazývajú aj veľká arkána, prípadne tromfy. Je štatisticky málo pravdepodobné, že si niekto vyberie výhradne tromfy. Až toľko ich totiž v balíčku nie je. A prečo to hovorím? V tarote takéto karty predstavujú silný vietor osudu, životné zvraty, a keď sa ich vyskytne veľa naraz, môže to znamenať, že na situáciu nemáte v podstate žiadny vplyv, že dopadne tak, ako to chce osud.“

Žena nepovedala ani slovo, len pozerala na Hal a oči mala také plné očakávania, až sa Hal takmer naľakala. Zákazníčkinu tvár vo svetle sviečky pohlcovali tiene, očné jamky boli hlboké, prepadnuté.

„V konečnom dôsledku,“ jemne prehovorila Hal, „sa musíte sama rozhodnúť, čo vám karty hovoria, ale ja mám pocit, že podľa veľkňažky by ste mali načúvať vlastnej intuícii. Odpoveď už poznáte. Je vo vašom srdci.“

Žena sa od Hal odtiahla a potom pomaličky prikývla. Zahryzla si do zbelených, popraskaných pier.

Vzápätí vstala, hodila na stôl pokrkvané bankovky a obrátila sa na odchod. Dvere stánku sa za ňou zabuchli, dnu prenikol závan vetra a Hal chmatla po peniazoch. Keď bankovky vystrela, len pokrútila hlavou, koľko zarobila.

„Počkajte!“ zavolala. Rozbehla sa k dverám, zaprela sa do nich proti vetru a otvorila ich. Vietor jej ich vydrapil z rúk a tresol ich o stenu stánku, až sa Hal zmraštila, keď krehké viktoriánske sklo zarinčalo, ale nemohla sa zdržiavať, len sa rýchlo obzrela ponad plece, či je to v poriadku. Žena jej už mizla z dohľadu.

Pridala, utekala, šmýkala sa na mokrých doskách.

„Počkajte!“

Vietor zosilnel a v očiach ju zaštípala zmes sladkej a slanej vody. To už bola pri vstupe na mólo, pri neónovom nápise nad vchodom, ktorý blikal a hádzal dlhé tiene.

„Počkajte! Vráťte sa!“ zakričala do sychravej noci, napínala zrak, či v hmle a kvapkách rozozná aspoň tieň postavy. „Dali ste mi priveľa!“

Nahlas dychčala, ale pokúsila sa ovládnuť, načúvala, či nezachytí dupot nôh náhliacich sa tmou. Nepočula však nič okrem hukotu mora a šumu dažďa.

Promenáda bola prázdna a žena zmizla do tmy, akoby sama bola len z dažďových kvapiek.

Hal bola do nitky mokrá a celá sa triasla, keď naveľa vzdala svoje pátranie. Bankovky v hrsti rýchlo vlhli v daždi, čo stekal z plátennej markízy. Šesťdesiat libier, toľko jej tá žena nechala. Absurdne vysoká suma, viac než štyrikrát toľko, čo Hal bežne účtovala za pätnásťminútový výklad. A za čo? Za pár prostých odhadov a radu, aby počúvala odpoveď, ktorú už aj tak pozná?

Pokrútila hlavou, strčila si bankovky do vrecka a striaslo ju. Zvrtla sa. Musí sa vrátiť do stánku a zatvoriť ho na noc. Keď prechádzala popod krytú bránu, automaticky nahmatala rukou plastového slepeckého psa so štrbinou na hlave – pokladničku na dobročinné príspevky. Potľapkala ho, ako to robievali stovky detí zakaždým, keď popri ňom prešli. Hal ho v detstve hladkala stále, vždy keď prišla za matkou, a občas, ak mali trochu peňazí nazvyš, jej mama dovolila vložiť do štrbiny jednu libru. Tento zvyk sa pokúšala udržať, hoci v poslednom čase boli z libier päťdesiatpencovky a občas len pence.

Dnes večer ju trápili tie dva anonymné listy a pôvodne nemala v úmysle darovať vôbec nič, no teraz, keď prechádzala cez vysoké oblúkové brány, zaváhala a potom sa obrátila.

Pes trpezlivo sedel pod deravou markízou spolu s ďalšími dvoma pokladničkami na príspevky, ale tie neboli u detí také obľúbené. Jedna bola loď v ráme, kam sa dávali peniaze pre Kráľovský národný inštitút záchranných člnov, druhý bol gigantický zmrzlinový kornút s nápisom Podporte charitu, ktorú vybralo Západné mólo! Tento mesiac prispievame na: a medzera, kde mal byť oznam o aktuálnej dobrej veci.

Hal sa sklonila a pozrela na mokrý pásik papiera, ktorý tam vložili. Písmená boli zle čitateľné, lebo za plastovú fóliu sa dostala dažďová či morská voda a rozpila atrament, ale Hal ich ako-tak rozoznala. Projekt Maják – návrat drogovo závislých do života v Brightone a Hove. Hal nahmatala vo vrecku hrsť mokrých bankoviek, ktoré dostala od zákazníčky, potom si spomenula na kôpku účtov a upomienok doma na stole, a tiež na list, ktorý jej zasunuli pod dvere stánku.

Ruka sa jej triasla, keď počítala bankovky, a jednu po druhej ich zasunula do medzery v zmrzlinovom kornúte. Radšej nemyslela na topánky, ktoré si za ne mohla kúpiť, na faktúry, ktoré mohla vyplatiť, na teplé večere, ktoré za tie peniaze mohla zjesť.

Napokon cez medzeru prepadla aj posledná bankovka, a keď sa Hal vybrala domov, zmrzlinový kornút sa rozsvietil, jeho jasná pastelová žiara sa za ňou načiahla do noci.

7. kapitola

Hal sa pri návrate do stánku triasla. Ľutovala, že sa za ženou nerozbehla v bunde. Teraz celá premokla, domov pôjde v studených vlhkých šatách a minie viac peňazí za plyn, keď sa bude chcieť pred spaním zohriať.

Opatrne kráčala, vyhýbala sa zlomeným doskám, cítila pod nohami vodou nasiaknuté drevo, v kalužiach sa odrážalo tých zopár svetiel, ktoré ešte svietili. Nebolo ani desať hodín, ale na móle už takmer všetko pozatvárali – tanečná sála bola zamknutá, Regov stánok s čajom mal zavreté okenice a na stánku s cukrovou vatou boli stiahnuté žalúzie. Vnútri nie je hotovosť, hlásal nápis na tabuľke, no keby ho Hal nevidela stokrát predtým, ťažko by rozlúštila slová, keďže svetlá sa mihali vo vetre a na všetko vrhali bláznivé roztrasené tiene. Mólo na zimu nezatvárali – kedysi to robievali, teraz však bolo otvorené celoročne rovnako ako jeho dvojča umiestnené ďalej na pobreží –, ale vo vzduchu bolo jednoznačne cítiť útlm konca sezóny a Hal vzdychla, keď si predstavila dlhé zimné dni. Náhle si však položila otázku, či si vôbec bude môcť dovoliť pokračovať. Ak nie, čo urobí?

Keď sa vrátila k stánku, dvere boli zavreté, hoci si nepamätala, že by ich zatvárala. Položila ruku na kľučku rozožratú od soli a stisla ju, prešmykla sa do tmy a pocítila úľavu, keď vietor ustal a obklopilo ju aspoň chabé teplo z ohrievača.

„Zdravím, moja,“ ozval sa akýsi hlas a na stole sa rozsvietila lampa s červeným tienidlom.

Cítila, že zbledla, a v ušiach jej zadunel pulz ako nárazy vĺn na breh.

Muž, ktorý stál vo svetle lampy, bol veľmi vysoký, veľmi široký, úplne holohlavý a usmieval sa, ale nie príjemne. Usmieval sa ako niekto, kto rád straší ľudí – a Hal mala strach.

„Č…“ začala, ale nevedela nájsť hlas. „Čo tu robíte?“

„Možno by som si chcel dať vyveštiť,“ odvetil muž prívetivo, ale ruku mal vo vrecku bundy, hladkal tam niečo spôsobom, ktorý sa Hal nepáčil. Mierne šušlal, cez medzierku medzi dvoma prednými zubami mu prenikal vzduch.

„Mám zavreté,“ podarilo sa jej povedať a usilovala sa potlačiť triašku v hlase.

„Ale no tak,“ zatiahol muž vyčítavo. „Hádam si nájdete čas na výklad kariet pre starého kamaráta vašej mamy?“

Hal pocítila, ako v nej niečo ochladlo a znehybnelo.

„Čo viete o mojej mame?“

„Povypytoval som sa tu na vás. Z kamarátskej zvedavosti.“

„Mali by ste odísť,“ hlesla Hal. V stánku mala tlačidlo alarmu, ale bolo na opačnej strane, kde teraz stál muž, a aj tak jeho účinnosť závisela od toho, či je strážnik móla vo svojej kancelárii.

Muž pokrútil hlavou a Hal pocítila, ako v nej rastie panika a dusí ju.

„Povedala som, že máte vypadnúť!“

Muž tľoskol jazykom a pokrútil hlavou, úsmev na chvíľu zmizol, no zostal mu v očiach, akési pobavenie z hrôzy, ktorú v nej videl, a z toho, ako sa ju pokúšala zakryť. Svetlo z lampy sa mu odrážalo od holej hlavy. „Čo by vaša mama povedala svojmu dievčatku, že sa takto správa k jej starému kamarátovi?“

„Nie som dievčatko,“ precedila Hal cez zuby. Objala si trup, aby zastavila triašku v rukách. „A ani náhodou vám neverím, že ste poznali moju mamu. Čo chcete?“

„Myslím, že to viete. Nemôžete povedať, že sme sa nepokúšali dohodnúť podobrotky. Pán Smith vám osobne napísal list. Pre každého svojho klienta by to určite neurobil.“

„Čo chcete?“ zopakovala chladne, ale v skutočnosti to nebola otázka. Vedela to. Tak ako vedela, čo znamenal ten list. Muž znovu pokrútil hlavou.

„No tak, slečna Westawayová. Na čo sa tu hráme? Poznali ste podmienky, keď ste sa na to dali.“

„Zaplatila som vám tri-, štyrikrát viac,“ vyhlásila Hal. Vo vlastnom hlase začula náznak zúfalstva. „Preboha, veď to viete. Musela som vám dať vyše dvetisíc libier. Pritom som si požičala len päťsto.“

„Podmienky sú podmienky. Súhlasili ste s úrokom. Keď sa vám nepáčil, prečo ste sa na to dali?“

„Nemala som na výber!“

Muž sa však znovu len usmial a pokrútil hlavou.

„Ale, ale. Vždy máme na výber, slečna Westawayová. Rozhodli ste sa požičať si peniaze od pána Smitha a on ich chce naspäť. Je to rozumný človek. Váš dlh je momentálne…“ Tváril sa, že pozerá do papiera, ktorý držal v ruke, hoci Hal si bola istá, že je to všetko len na efekt. „3 825 libier. Ale pán Smith sa láskavo rozhodol, že prijme tritisíc v hotovosti ako záverečnú platbu a bude to vybavené.“

„Nemám tritisíc libier!“ zvolala Hal. Cítila, ako zvyšuje hlas, a prehltla, prinútila sa dostať ho z kriku na rozumnejšiu úroveň.

Spomaľ.

V hlave sa jej ozval mamin hlas, jemný a upokojujúci. Hal sa rozpamätala, ako ju mama učila komunikovať s nepríjemnými klientmi. Daj im najavo, že navrch máš ty, nie oni. Nedovoľ im klásť podmienky a vypytovať sa – pamätaj na to, že výklad vedieš ty. Ty kladieš otázky. Ty určuješ tempo.

Keby tak išlo o výklad kariet! Keby tento človek sedel oproti nej za stolom a ležali by medzi nimi karty… tak to však nebolo. Bude musieť pracovať so situáciou, v ktorej sa ocitla.

Zvládne to.

„Pozrite,“ povedala pokojnejšie. Rozochvene sa nadýchla, uvoľnila ruky z obrannej pózy, roztiahla ich, aby ukázala úprimnosť. Dokonca sa prinútila usmiať, hoci mala pocit, že je to posmrtný úškrn. „Pozrite, rovnako ako vy chcem, aby sa to vybavilo – vlastne to chcem ešte viac. Lenže nemám tritisíc libier a nemám ich odkiaľ získať. To odo mňa môžete rovno žiadať modré z neba. Skúsme sa teda zamyslieť, čo by som mohla ponúknuť vášmu šéfovi, aby to preňho bolo prijateľné. Päťdesiat libier týždenne?“

Nezamyslela sa, kde by tie peniaze zobrala. Päťdesiat libier týždenne v tomto ročnom období nemala. No možno jej pán Khan dovolí zaplatiť nájomné o mesiac neskôr a pred Vianocami zarobí trochu viac – vďaka firemným akciám a neskorým nákupom. Nejako tie peniaze naškriabe.

„Aha.“ Prešla k stolu a vzala do rúk uzamykaciu skrinku, v ktorej mávala denný zárobok. Ruky sa jej tak triasli, že ju takmer nedokázala odomknúť, ale napokon sa jej to podarilo, a keď zdvihla bankovky, prinútila sa naňho pozrieť spod mihalníc a s dievčenským úsmevom, hanblivo a prosebne, aby oslovila jeho lepšiu stránku – ak nejakú mal. „Aha… dvadsať… tridsať… mám tu takmer štyridsať libier. Vezmite si ich, aby ste nešli s prázdnymi rukami.“

Čo tam po tom, že ešte potrebuje vyplatiť Vápenca za prenájom stánku. Čo tam po faktúrach, nájomnom za byt. Čo tam po tom, že doma nemá jedlo. Len nech tohto chlapa dostane zo stánku a nech získa trochu času.

Muž však pokrútil hlavou.

„Pozrite sa, keby išlo o mňa, rád by som vám vyšiel v ústrety. Prečo by som nepomohol mladému dievčaťu ako vy, čo je samo ako prst?“ Skúmavo sa poobzeral po malom stánku. „Ale nezávisí to odo mňa. A pán Smith má pocit, že sa k vám zachoval veľmi štedro a vy ste jeho štedrosť zneužili. Pán Smith chce naspäť svoje peniaze. To je všetko.“

„Lebo ak nie, tak čo urobí?“ povedala Hal, ktorá odrazu mala všetkého po krk. Strčila si bankovky do vrecka a kdesi hlboko vo svojom vnútri pocítila, ako v nej vzbĺkol hnev a jeho rastúce teplo z nej vyháňa mrazivý strach. „Čo spraví? Skonfiškuje mi tovar? Žiadny nemám. Keby ste predali všetko, čo vlastním, nedostanete za to ani tie tri tisícky. Dotiahne ma na súd? Nič som nepodpisovala – nič na mňa nemáte, je to len jeho slovo proti môjmu. Alebo pôjde na políciu? Viete čo?“ Zmĺkla, ako keby jej to len teraz zišlo na um. „To je vlastne dobrý nápad. Mali by sme to spraviť. Myslím, že by ich zaujímali jeho metódy vyberania dlhov.“

To mužovi odpálilo úsmev z tváre. Nahol sa dopredu, tak blízko, že Hal cítila, ako jej prská na čelo sliny, keď vyštekol slová. Prinútila sa necúvnuť.

„To je veľmi hlúpy nápad, slečna Westawayová. Pán Smith má na polícii veľa priateľov a myslím, že by sa im nepáčilo, keby ste tam o ňom takto rozprávali. Vravíte, že ste nič nepodpisovali? Hádajte, čo to znamená, keď ste taká múdra. Nemáte žiadny dôkaz. Na polícii môžete vytiahnuť akurát tak svoje slovo proti môjmu. Máte týždeň, aby ste dali dokopy tie prachy, a nechcem počuť nezmysly o tom, že ich neviete zohnať. Predajte niečo, okradnite niekoho alebo sa pre mňa za mňa postavte na roh a ponúkajte nadržaným biznismenom fajku za dvacku na zadnom sedadle ich auta. Budúci týždeň o tomto čase chcem vidieť tie prachy. Myslíte si, že nič nemáte? Môžete mať ešte menej, moja. Oveľa menej.“

Obrátil sa a šmahom ruky zhodil na dlážku všetko, čo stálo na poličke za ním. Hal sa mykla, keď sa na zem sypal obsah poličky: krištáľová guľa na drevenom podstavci, vyrezávané maľované ozdoby, hlinená miska, ktorú kedysi dávno vyrobila mame na Vianoce, knihy a hrnčeky, porcelánová váza s čínskymi paličkami… To všetko popadalo dole a poroztĺkalo sa to na dlážke.

„Sorry,“ zatiahol muž a s jeho šušlavou výslovnosťou to vyznelo ešte sarkastickejšie. Zvrtol sa a venoval jej široký úsmev, až mu bolo vidieť medzery medzi zubami. „Ospravedlňujem sa. Som ako slon v porceláne. Všetko rozbijem, polámem. Už som polámal aj kosti. Veľa kostí. Minule som jednému vybil tri zuby. Nechtiac, naozaj. Ale to sa stáva, však?“

Hal si uvedomila, že sa trasie. Mala sto chutí vybehnúť zo stánku, zabúchať na dvere kancelárie strážnika móla, čakať pod promenádou, kým chlap neodíde, ale nemohla – nechcela – sa vzdať. Neukáže mu svoj strach.

„Už pôjdem,“ zatiahol. Pretisol sa popri nej k dverám a cestou vystrel ruku a nenútene zhodil stôl. Tarotové karty vyleteli do vzduchu a hrnček s čajom, ktorý si tu Hal nechala od rána, sa rozprskol na dlážke. Chladný čaj vyšplechol Hal do tváre a mykla sa.

Muž vo dverách zastal a vyhrnul si golier na ochranu pred dažďom.

„Dovidenia, slečna Westawayová.“ Zase to šušlavé, piskľavé ssss. „Uvidíme sa na budúci týždeň.“

Potom za sebou zatresol dvere.

Hal dlho zarazene stála a počúvala, ako sa po móle vzďaľujú jeho kroky. A potom akoby sa v nej niečo uvoľnilo. Trasúcimi sa rukami nasadila na dverách stánku závoru, oprela sa o ne chrbtom a chvela sa od úľavy aj od strachu.

Ubehol takmer rok, odkedy si vzala tú pôžičku, a teraz jej nešlo do hlavy, ako mohla byť taká hlúpa. Lenže vtedy sa ocitla na dne – bola zima, príjmy klesali, až napokon v jeden strašný týždeň zarobila len sedemdesiat libier. Ostatní majitelia stánkov iba krčili plecami a trúsili, že niektoré týždne sú jednoducho takéto – nevysvetliteľne zlé. Pre Hal to však bola katastrofa. Nemala úspory, nemala druhé zamestnanie. Meškala s nájomným za byt, meškala s faktúrami, nemala dokonca ani na prenájom stánku. Vyskúšala všetko – podala si inzerát, že hľadá spolubývajúcu, ale nikto nechcel byt, kde už jedna obyvateľka spáva na gauči v jedinej miestnosti. Hľadala si robotu v bare, ale kolidovalo jej to s otváracími hodinami na móle a okrem toho vo väčšine podnikov stačilo vidieť prázdny profesionálny životopis a šéfovia len pokrútili hlavou. Dokonca aj na úrade práce sa rozpačito mračili, keď im oznámila, že nemá ani maturitu. Nikoho nezaujímalo, že dva týždne pred termínom maturity jej zomrela mama.

Ozvi sa nejakému príbuznému, poradil jej jeden z chlapov na móle, požiadaj kamarátku o láskavosť. Hal nevedela, čo má na to povedať, nevedela, ako má vysvetliť, že je na svete sama ako prst. Áno, vyrástla v Brightone, pred maminou smrťou tu dokonca mala kamarátky, ale sama nechápala, ako strašne rýchlo sa po nehode ich životy rozdelili. Spomenula si, že deň po pohrebe prišla do školy, počúvala, ako sa bavia o faktúrach za mobil, o frajeroch a o tom, že dostali domáce väzenie za nejakú drobnosť – a mala pocit, že sa nachádza v inom svete. Vtedy sa jej pred očami často zjavoval jeden obraz. Do diaľky sa pred ňou tiahli koľajnice s naplánovanou trasou: maturita, univerzita, prax, zamestnanie… potom sa prehodila výhybka a ona svišťala po úplne inej trase, jednoducho sa pokúšala prežiť, platiť faktúry, zvládnuť to deň za dňom, zatiaľ čo jej kamarátky pokračovali po starej známej linke, ktorou mala ísť aj Hal, keby do toho neprišlo to šialene trieliace auto.

Nemala čas na maturitu. Odišla zo školy, prenajala si stánok a pretĺkala sa, ako sa dalo. V jednej chvíli sa pokúšala zabudnúť, ostrihala si vlasy, aby každý deň bolestivo nevidela v zrkadle maminu tvár, opíjala sa do nemoty, keď si mohla dovoliť alkohol, v nasledujúcej sa s bolestnou intenzitou držala spomienok a tetovala si ich na kožu.

Zmenila sa. Už nebola dievčaťom, ktoré rozdávalo svoje vreckové bezdomovcom, ktoré míňalo peniaze na móle a trávilo nedele pozeraním zlých filmov s pukancami na kolenách. Namiesto nej prišiel niekto drsnejší, niekto, kto sa musel zatvrdiť, aby prežil. Sebavedomie usmiatej dievčinky z pláže zmizlo, ale vo vnútri našla iný druh sily, o ktorej ani poriadne netušila – chladnú, neochvejnú rozhodnosť, ktorá ju nútila vstať v mrazivom ráne a ísť na mólo, aj keď sa jej parilo od úst a oči mala červené od plaču, akúsi oceľ, ktorá ju nútila pokračovať, klásť nohu pred nohu, i keď od únavy nevládala.

Stal sa z nej iný človek.

Človek, ktorým teraz bola, prešiel okolo žobrákov a odvrátil sa. Televízor predala, aj tak nemávala voľné nedele. Stále bola vyčerpaná z práce, bez prestania bola hladná a najviac zo všetkého… najviac zo všetkého bola osamelá.

Pár mesiacov po pohrebe stretla v centre Brightonu skupinku starých kamarátok – a ani ju nespoznali. Prešli popri nej, trkotali, smiali sa. Ona sa obrátila, otvorila ústa, chcela na ne zavolať, ale potom zmeravela. Otvorila sa medzi nimi priepasť a bola taká široká, že ju nikto z nich nemohol premostiť. Nechápali by človeka, ktorým sa stala.

A tak sa už len bez slova dívala, ako odchádzajú, a potom o pár týždňov, keď sa rozpŕchli na univerzity po celej krajine, nastúpili do zamestnaní alebo si dopriali rok na cestovanie, boli preč. Teraz ich už nevídala vôbec, dokonca ani z diaľky.

Nevedela, ako to má všetko vysvetliť kolegovi z móla. Nie, odvetila a hrdlo sa jej stiahlo od pocitu straty a hnevu na kolegov predpoklad, že predsa každý musí mať blízkeho, na ktorého sa môže obrátiť. Nie, to nemôžem.

Nepamätala si, ako na to prišla reč, ale napokon sa dozvedela o niekom, kto požičiava peniaze aj bez zábezpeky. Úrok bol vysoký, ale veriteľ akceptoval aj malé platby, človek mohol dokonca vynechať týždeň, keď to nezvládal. Všetko prísne neoficiálne – nijaké sídlo firmy, stretnutia kade-tade, obálky s hotovosťou. Vyzeralo to ako vymodlené riešenie a Hal po ňom skočila.

Až po niekoľkých mesiacoch jej napadlo spýtať sa, ako ďaleko sa dostala v splatení dlhu.

Odpoveď ju takmer zrazila z nôh. Požičala si päťsto libier – žiadala len o tristo, ale ten človek bol natoľko milý, že jej navrhol, aby si zobrala aj viac, nech bez ťažkostí preklenie ťažké obdobie.

Asi štyri mesiace splácala pár libier týždenne. A teraz mala dlh vyše tisícky.

Hal spanikárila. Splatila neminutú časť istiny a zvýšila platby na maximum, ktoré si mohla dovoliť. Bola však príliš veľká optimistka. Nový splátkový kalendár nevládala dodržať a po mimoriadne ťažkom týždni na móle vynechala platbu a o mesiac neskôr ďalšiu. Splátky rástli, telefonáty od vyberačov dlhov pána Smitha boli čoraz agresívnejšie a Hal si uvedomila pravdu. Nevie, ako z toho von.

Napokon urobila to jediné, čo mohla. Jednoducho prestala platiť. Prestala dvíhať hovory z neznámych čísel. A začala sa obzerať cez plece, keď sa večer vracala domov z práce. Ešteže nevedia, kde pracujem, hovorila si. Na móle sa cítila v bezpečí. A až doteraz čerpala útechu z myšlienky, že nie sú všemocní. Nepredáva predsa tovar, ktorý by jej mohli skonfiškovať. Navyše bola do značnej miery presvedčená, že ich dohoda sa právne nachádza v sivej zóne. Bolo veľmi nepravdepodobné, že by ju zažalovali.

Teraz však bolo jasné, že ju vypátrali a že stratili trpezlivosť.

Keď sa prestala triasť, v hlave jej znela ozvena mužových slov. Polámal som kosti. Vybil som jednému zuby.

Nikdy sa nepovažovala za zbabelú – alebo márnivú –, ale keď si predstavila, ako jej na tvár dopadá baganča s oceľovou špičkou, a počula praskot nosa a zubov, striaslo ju.

Čo si počne? Požičať si peniaze neprichádzalo do úvahy. Nemala koho požiadať – a nikto nemal takú sumu. A pokiaľ ide o prostitúciu, ktorú navrhol ten muž… Hal sa od odporu skrivili ústa. V Brightone síce najstaršie remeslo prekvitalo, ale taká zúfalá nebola. Zatiaľ.

Zostávalo jej teda iba… kradnúť.

Máte pred sebou dve cesty, ale obidve sú kľukaté… Chcete sa dozvedieť, ktorou máte ísť…

Hal otvorila vchodové dvere, zastala na chodbe a počúvala. Zhora sa neozývali nijaké zvuky, a keď vystúpila na najvyššie poschodie, dvere na jej byte boli zavreté a neprenikalo spod nich svetlo.

Keď sa však lepšie prizrela zámke, zdalo sa jej, že škrabance na kove vyzerajú inak – ako keby niekto použil pakľúč. Alebo je to len paranoja? Na všetkých zámkach sú rôzne škrabance, vznikajú pri neporiadnom zastrkávaní kľúča, keď udiera kov o kov.

Srdce sa jej rozbúchalo, keď zastrčila kľúč, a nebola si istá, čo nájde na druhej strane, ale len čo sa dvere naširoko otvorili a zašmátrala po vypínači, ako prvé jej zišlo na um, že všetko je zázračne nedotknuté. Na stole ležala pošta. Bol tam aj notebook. Nikto nič nerozbil, nikto nič neukradol.

Hal sa spomalil tep a vzdychla – nie od úľavy, ale z niečoho podobného, zavrela za sebou dvere, zamkla na dva západy, potom zhodila bundu. No keď prešla ku kuchynskej doske a chcela dať hriať vodu, všimla si dve veci.

Po prvé, v dreze ležala kôpka popola – popola, ktorý tam určite nebol, keď odchádzala. Vyzeralo to, ako keby tam zhorel hárok papiera… alebo dva. Hal sa nahla bližšie, na útržkoch rozoznala striebristé písmená na čiernom pozadí… čnú situáciu, prečítala a pod tým: ozveme…

Hal vedela, o čo ide, ani sa nemusela zvrtnúť k stolu, kde vedľa faktúr nechala listy od pána Smitha. Vedela, že sú preč, ešte skôr než sa poobzerala. Aj tak to skontrolovala, odsunula kôpku faktúr, zúfalo hľadala pre prípad, že by pri otvorení dvier urobila prievan.

Nemalo to význam. Listy zmizli – a s nimi aj všetky dôkazy, ktoré by mohla ukázať polícii.

Náhle sa mykla, keď si uvedomila, že zmizlo ešte niečo. Fotografia na kozubovej rímse, kde sa s mamou objímali na brightonskej pláži a vlasy im viali vo vetre.

Keď sa priblížila ku kozubovej rímse, niečo jej zaprašťalo pod čižmami, a keď sklonila hlavu, bolo to tam – rámik ležal na dlážke, sklo rozdrvilo niečie chodidlo, fotku rozkmásal podpätok.

Ruky sa jej roztriasli, do očí jej vbehli slzy. Prinútila sa zdvihnúť zvyšky fotografie, ako keby brala na ruky poranené zvieratko, a povyťahovala z papiera úlomky skla. No nepomohlo to. Fotka bola zničená, rozosmiate tváre dievčaťa a jeho matky navždy zmizli.

Nerozplakala sa. Odmietla plakať. Ale cítila, ako v nej od žiaľu rastie niečo obrovské, trpké a šialené. Tá nespravodlivosť ju pálila v hrdle ako kyselina. Túžila to vykričať, dostať to zo seba.

Dajte mi pokoj, chcelo sa jej vzlykať. Jediný raz chcem, aby mi niečo vyšlo.

Klesla na kolená, sklonila sa pod tou ťarchou a chvíľu sa hrbila nad črepinami, hlava zvesená, objímala si trup, ako keby chcela byť čo najmenšia a v čo najväčšom bezpečí. Bezpečie však už neexistovalo, nemal ju kto objať, poupratovať neporiadok a uvariť jej čaj. Bude si s tým musieť poradiť sama.

Keď začala zbierať sklo a opatrne rukávom bundy zametať úlomky, v hlave jej zaznel Regov hlas s upokojujúcim londýnskym prízvukom. Ak si niekto zaslúži, aby naňho sadlo šťastie, tak si to ty, moja milá. Keď núkajú, ber, keď ťa bijú, utekaj. Ja vravím, ber tie prachy, kým môžeš, a utekaj.

Keby tak mohla. Vysypala do koša sklo, na ktorom sa chveli útržky fotografie.

Máte pred sebou dve cesty, ale obidve sú kľukaté… Chcete sa dozvedieť, ktorou máte ísť…

Hal mala mobil vo vrecku a takmer si ani neuvedomovala, ako ho vytiahla a otvorila si stránku s odchodmi vlakov.

1. december.

7.00.

Brighton – Penzance, aj spiatočný lístok.

Klikla.

Ak by sa to niekomu mohlo podariť, tak práve tebe…

Keď sa na obrazovke objavila cena lístka, nevdojak sykla. Peniaze, ktoré mala vo vrecku, jej nestačili ani len na cestu tam. A účet už mala maximálne prečerpaný. Ale možno… keby sa webstránka nespojila s jej bankou… Vytiahla kartu, naťukala číslo a zadržala dych…

Platba zázračne prešla.

Hal však tomu aj tak neverila, až kým jej nezavibroval mobil, že má správu. Bolo tam napísané: Všetko, čo potrebujete na cestu do Penzance a dolu bolo číslo lístka, ktoré potvrdzovalo nákup.

Zovrelo jej žalúdok, ako keby sa plavila po rozbúrenom mori a pod trupom lode klesla vlna. Naozaj to urobí? A má nejakú inú možnosť? Čakať, kým sa nevrátia poskokovia pána Smitha?

Možno zdedím slušnú sumičku.

V uchu jej zneli slová, ktoré povedala Regovi, napoly zo žartu, napoly vážne. Hal vstala a uvedomila si, aké má stuhnuté končatiny – adrenalín vyvolaný strachom ustúpil a prihlásila sa únava svalov.

Možno je to pravda. A ak aj nie, mohla by to obrátiť na pravdu. Stačí, že tomu uverí.

Keď zamierila do spálne, povedala si, že si pôjde rovno ľahnúť. Namiesto toho však zo šatníka zložila mamin ošúchaný kufor a začala sa baliť. Šampón, deodorant. To bolo jasné. Ťažšie bolo vymyslieť, čo si zobrať na oblečenie. Čierna nepredstavovala problém – vyše polovicu Halinho šatníka tvorila čierna alebo sivá. Nemohla však na pohreb cudzieho človeka prísť v roztrhaných džínsoch a tričku, ľudia budú očakávať šaty a ona mala len jedny.

Vytiahla ich zo spodnej zásuvky, kam ich strčila pred troma rokmi po maminom pohrebe, ktorý sa odohral v horúci júnový deň. Šaty boli slušné, ale na december príliš letné, ušité z lacnej tenkej bavlny, s krátkymi rukávmi. Mohla by si k nim dať pančuchy, hoci na jediných, ktoré mala, sa nad stehnom urobilo očko. Hal ich rozmotala a skontrolovala rozsah škôd. Vtedy zastavila očko kvapkou laku na nechty, a teraz už len dúfala, že to vydrží.

Ďalej si zbalila zopár tričiek, mikinu a najmenej zodraté džínsy. Náhradnú podprsenku. Zopár nohavičiek. A napokon svoj vzácny notebook a pár knižiek.

Nakoniec si nechala to najťažšie. Doklady. Budú od nej očakávať doklady a v liste sa priamo žiadalo, aby si ich priniesla. Problém bol v tom, že Hal netušila, aké informácie doteraz majú. Jej kompletný rodný list neprichádzal do úvahy, ale mohla si zobrať pas alebo výpis z rodného listu, keďže ani v jednom sa nespomínali rodičia. Len sa tam potvrdzovalo to, čo už vedia – Halino meno. Háčik bol v tom, že sa uvádzal aj dátum jej narodenia.

Ak očakávali tridsaťpäťročnú ženu, skončí sa to hneď, ako ju uvidia, ani sa nebudú musieť pozerať do pasu. Hal by však uverili hocijaký vek od pätnásť do dvadsaťpäť, s prižmúreným okom možno dokonca aj tridsať. Ak sa Hester Westawayová nevydala a nemala deti veľmi mladá, je slušná šanca, že žena, ktorú hľadajú, spadá do tohto vekového rozpätia, ale ak bolo v právnych dokumentoch uvedené dievča narodené v decembri 1991, a Hal ukáže pas, v ktorom je napísané, že sa narodila v máji 1995…

Hal znovu vytiahla list a hľadala zoznam vhodných dokladov. Druhý stĺpec, jej adresa, nebol problém. V liste stálo: „faktúra“. Tých má dosť. A právnici sa z nich nemôžu dozvedieť viac, než už vedia, okrem toho, že prečerpala účet.

Väčší problém bol prvý stĺpec. Cestovný pas, vodičský preukaz alebo rodný list. Vodičský preukaz nemala a úprava pasu by si vyžadovala slušnú sumu. Takže zostáva… rodný list.

Hal sa znovu prehrabávala v debničke pod posteľou a hľadala obálku, ktorú nedávno dala bokom. Keď ju našla, pod maminým rodným listom objavila svoj. Bol kompletný… áno, pod ním bol výpis. Meno: Harriet Margarida Westawayová. Narodená: 15. máj 1995. Pohlavie: žena. Oblasť: Brighton, East Sussex.

Ak už nemajú dátum narodenia, bude to jednoduché – len odovzdá svoje skutočné doklady.

Ak ho majú… Hal sa na výpis zadívala, zdvihla ho k svetlu, prižmúrila oči. Nebol to ktovieako zložitý doklad – na papieri bol síce vodoznak, ale nebolo to hneď vidieť na prvý pohľad, a atrament nebol ničím zvláštny. Keby mala skener a venovala tomu istý čas, zrejme by na základe pravého dokladu mohla vyrobiť niečo veľmi presvedčivé.

Pokrčené miesta boli staré a mäkké, Hal papier opatrne poskladala a vložila ho do vnútorného vrecka kufra spolu s faktúrou.

Zapínala zips na kufri, keď zrazu zastala… a siahla do zásuvky na nočnom stolíku, kde ležala plechová škatuľka, z ktorej opadávala farba. Kedysi v nej bol tabak Golden Virginia, hoci už dávno stratila tabakovú vôňu.

Hal otvorila škatuľku a položila prsty na karty, cítila ich ošúchané okraje, jemnú ohybnosť starnúceho kartónu, pred očami sa jej mihali dôverne známe obrázky, ich tváre ju pozorovali, hodnotili.

Impulzívne ich vzala do dlane a bez miešania so zavretými očami raz preložila balíček, v mysli mala len jednu otázku.

Otvorila oči.

Na karte v dlani bol mladý muž, stál v krajine zmietanej búrkou, za chrbtom mal oblohu plnú preháňajúcich sa oblakov, pri nohách rozbúrené more. V ruke zdvihnutý meč, ako keby chcel zaútočiť. Páža mečov. Čin. Intelekt. Rozhodnutie.

Čo by v tejto chvíli Hal povedala, keby vykladala karty klientovi? Meče symbolizujú myseľ, úvahu a analýzu a páža je karta plná energie a rozhodnosti. Navôkol sú nepokojné vody, ale mládenec si vykračuje so zdvihnutým mečom. Páža je pripravené popasovať sa s každou výzvou, a treba s ním počítať.

Povedala by, že v tarote neexistuje jasné prikývnutie na to, čo ste si predsavzali. No táto karta sa mu možno najviac blížila.

Lenže pod nacvičeným prejavom počula mamin hlas, slová, ktoré jej často opakovala. Nikdy tomu never, Hal. Nikdy never vlastnému scenáru. Keď herec stratí kontakt s realitou, keď spisovateľ uverí vlastným klamstvám – je stratený. Toto je fantázia – nikdy na to nezabúdaj, aj keby si akokoľvek chcela veriť.

Na tom niečo bolo – selektívne zhromažďovanie dôkazov, ktoré tak dobre poznajú vedci a skeptici. Chcela veriť posolstvu pážaťa. Chcela veriť, že jej dovolí urobiť, čo zamýšľa, ešte aj keď spojila obe polovice kariet, vložila ich naspäť do škatuľky a zavrela vrchnák.

Keď si čistila zuby v maličkej kúpeľni a pozerala na seba v zrkadle, videla sa nezaostrene a nezvyčajne bez okuliarov, povedala si: nemusím sa rozhodnúť. Môžem sa na to vyspať. Nič nie je definitívne. Ale keď išla do spálne, kefku si zobrala so sebou. Chvíľu váhavo postávala pri posteli a triasla sa v chladnom vánku z netesniaceho okna, potom takmer vzdorovito strčila kefku do otvoreného kufra, zatiahla zips, až to zachrapčalo, a ľahla si do postele.

Dlho trvalo, kým odložila knihu a zhasla svetlo, a ešte dlhšie, kým zaspala. A keď spala, snívalo sa jej o mladom mužovi, ktorý nad ňou stojí zo zdvihnutým mečom.

8. kapitola

Hal sa učila vykladať tarot od mamy a s obrázkami na kartách sa dôverne zoznámila azda ešte skôr, než vedela sama chodiť. Sprevádzala ju usmiata veľkňažka, prísny veľkňaz aj strašidelná veža s padajúcimi dušami zatratencov. Kým bola malá, neraz prišla s mamou do jej stánku na móle, ak nemali školu. Potichu sedávala v kúte za závesom, čítala si knihu, počúvala mamine šikovné konverzácie a postupne si takmer nevedomky osvojovala taktiku: navádzacie otázky, elegantné kľučky. „Brat…“ mierne zaváhanie zákazníka, „nie, počkajte, niekto ako brat. Priateľ? Príbuzný?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrť pani Westawayovej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.