Původně část textů vyšla na blogu naší webové stránky www.busny.cz.
O cestě Afrikou vznikl i seriál BUSNY, jehož druhou řadu
z cesty ZPĚT uvidíte nově na Mall.tv.

© Marika Dumková, 2019

Ilustrace © Marika Dumková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-585-1

Všem cestovatelům tělem i duší,
babičkám a dědům

ÚVOD

Před pěti lety mi můj kluk David ušil k prvním společným Vánocům medvídka jménem Hugo. Vzali jsme ho s sebou do Thajska a Kambodži a zjistili jsme, že na cestách je hej a sedět denně v kanclu u počítače už taková sranda není. Pár let nato, když už to Davidovi v práci přerůstalo přes hlavu, jsme si na ten měsíc v jihovýchodní Asii vzpomněli a David se mě zeptal, jestli na chvíli doma všeho nenecháme a nezačneme cestovat. A tak jsme vymysleli projekt Busny; Marika, David, Hugo a bus jedou do světa.

Busny nebo Buzny? Název vymyslel David a on je dyslektik, takže záměna s za z je možná. Jsme Busny, protože jezdíme tzv. busem, starou čtyřkolkou VW T3. Náš Volkswagen ale není jen tak ledajaké auto, jeho rezivějící plášť kryje růžová nálepka. Koukat na Afriku z růžového busu je asi jako koukat na svět přes růžové brýle. Vše je trochu zářivější a veselejší než ve skutečnosti. Tento úhel pohledu se snažíme přenést i mimo auto a brát věci, co přichází, s nadhledem, nejlépe s humorem. I navenek má bus pozitivní účinky. Nepůsobí jako vojenské auto, zdá se, že snad ani nejsme turisti, vypadáme prostě jako zmrzlinářský vůz.

Busny jsme my dva, jsou to i naši občasní pasažéři, je to seriál o našem pohledu na svět, videa, která točíme a editujeme v busu a posíláme do Česka. Jsou to i texty a ilustrace, jež vznikají on the road. Možná jste už četli TAM, vítejte tedy na cestě ZPĚT. Busna je každý, kdo nastoupí do našeho busu nebo o tom alespoň sní. Vítejte na palubě!

V Africe nomádem,v Evropě bezdomovcem

Kde jsme se tu vzali

Konečně sedíme na Střelkovém mysu. Jedenáct měsíců na cestě, skoro rok, co jsme v Africe. A jižněji už to nejde. Jednu nohu ráchám v Indickém oceánu a tu druhou v Atlantiku. Je to asi jako u Mácháče, akorát jsou větší vlny a nevidíme na druhý břeh. Všude kolem kormoráni suší křídla a dál jen slaná voda a vlny, z nichž některé by klidně mohly být velryby. Naše cesta východní Afrikou skončila. „Mariko, my jsme to dokázali!“ „A co jako?“ „No, dojet na jih přece.“ „Já vím, ale co teď?“ Kouknu na Davida a v jeho očích vidím odraz těch nekonečných vod. Cesta už vede jenom zpátky. Teď se musíme dostat domů.

Při putování na jih Afriky jsme natočili první řadu seriálu Busny. Videa nás po cestě sem živila, za každou odeslanou epizodu nám na účtu přistály zlaťáky a my je rozházeli po celé východní části světadílu. Na pokračování cesty však nezbylo. Měli jsme velké plány o tom, jak objedeme celý svět, busu se ale asi tak daleko nechce, a tak se už stihl porouchat tolikrát, že jsme utržené peníze museli nacpat nikoliv do cestování, ale do náhradních dílů a oprav. Teď máme jen tu starou rachotinu. Máme taky Huga, kterému jsem musela znovu přišít oko. A máme sami sebe, náš vztah, co přežil navzdory ponorce, hádkám a různým drobným katastrofám, které nás na černém kontinentu záhadně a často provází.

Jsme bez peněz, ale když už jsme tady, nějak to musíme zvládnout. Spočítali jsme, že ukončit cestu, naložit bus na loď do Hamburku a letět z JAR do Česka vyjde finančně asi stejně jako jet zpátky po zemi. Tak to není moc o čem přemýšlet, pojedeme. Jedinou nevýhodou je, že to bude déle trvat, devíza času se ale zrovna v Africe moc nepočítá. Promýšlíme tedy další plán. Vrátíme se zpět po vlastní ose západním pobřežím. S novou cestou se otevírají i nové možnosti, poznáme další kus světadílu, natočíme druhou řadu seriálu Busny. Pojedeme turisticky docela neprobádanými zeměmi jako Angola, Kongo nebo Nigérie, ze kterých mám husí kůži už teď. To může být zajímavé pro pořad, pro knížku, pro nás dva, pro každého, kdo se do západní Afriky nikdy nepodívá. Jen si musíme dát setsakra majzla. Věříme, že se to povede, s každým problémem se přece objeví nečekaná příležitost nebo špetka štěstí.

Na skok domů

Od začátku roku jsme jako koule, která cestou nabaluje další a další průšvihy. Aby toho nebylo málo, naše fakap období dovrší ještě cestou po pobřežní jihoafrické Garden Route smutné zprávy z domova. Davidovi zemřela babička, a tak musíme do Česka za rodinou a na pohřeb. V zasmušilé náladě bereme trasu z pobřeží přes Dračí hory rychlostí blesku, míjíme Lesotho, v Pretorii necháváme auto na generální kontrolu u mechanika, rozloučíme se s kamarády v Centurion a Johannesburgu a letíme domů. Jako zázrakem nám zrovna prodlouží vícevstupová jihoafrická víza, takže můžeme odcestovat do Evropy, a pak se legálně vrátit zpět vyzvednout bus.

Vše jde ráz na ráz, ani se nenadějeme a sedíme v letadle. David nesnáší létání. Celou cestu třímá mou ruku a při turbulencích mám pocit, že snad vyleze z vlastní propocené kůže. Po pár hodinách letu v záplavě mraků zahlédneme vrcholek Kilimandžára, a to už nás čeká přestup v Addis Abeba. Po čase jsme zase zpět v naší oblíbené Etiopii. Kamarádi nás dopředu varují, že letiště v Addis je nejhorší letiště na světě, ale jsme příjemně překvapení. Špinavé, ale funkční záchody, spousta obchodů v kontejnerech postrkaných po velké hale, neuvěřitelný mumraj všech možných národností a ras. Sedíme tu na zemi, snažíme se chytit neexistující etiopskou wifi a jsme vlastně nadšení. Přece jak jinak má vypadat letiště v Africe?

Skoro násilím Davida strkám do navazujícího letu, za chvíli přece budeme ve Vídni a odtud už je to domů, co by kamenem dohodil! Po dalších pěti hodinách Davidova utrpení opravdu jsme v Evropě. Batohy nám na pásu přijedou mezi prvními, rychlovlakem na nádraží Vídeň Mitte a už jsme ve vlaku do Brna. Jedenáctiměsíční cestování jsme cestou zpět sfoukli za jedenáct hodin!

Kulturní šok

Je brzy ráno a všichni, oblečení do sak a halenek s koženými kufříky a fancy taškami, spěchají do města vydělávat. Vlak jede na minutu přesně. Jsme z cesty pěkně zvalchovaní. Cítím se jako smradlavý bezdomovec a možná jím vlastně jsem. Všude je krásně, je léto, teplo, všichni voní a starají se o sebe. Nikde se neválí odpadky. Každý tu vypadá čistě a bledě. Najednou je nezvyk, že jdeme ven a nesvítíme jako dvě svíčky v ulici plné černochů. Okamžitě se mi začne stýskat po tmavých kůžích a bělostných úsměvech. Tady se nikdo neusměje, každý spěchá s prohlubující se vráskou na ustaraném čele. Vždyť je tu tak krásně a všechno máte, lidi, proč se celý den nesmějete?

Brno. Chceme se tu trošku oklepat a vzpamatovat. Ale dovedete si představit, jaké je vrátit se po roce cestování domů? Času na odpočívání moc není a k práci se dostaneme jen ve složitě ukradených chvilkách, protože tady si nás přece chce každý náležitě užít. Teď je náš čas odměřen na minuty, ale letí nekontrolovaně po hodinách a dnech. Letí jako splašené stádo, my nemáme otěže, jen zmateně poskakujeme po neosedlaných hřbetech rodinných návštěv, přátelských objetí, vypitých skleniček, setkáváme se s obchodními partnery, kolegy, cestujeme mezi Prahou a Brnem a zahajujeme další rundu návštěv kamarádů, rodiny a jejích nových přírůstků. Všichni jsou zvědaví, co s námi je, proč jsme ještě nevydali nový díl seriálu, proč jsme zpět a co bylo to nej v Africe. Modlím se, aby nás kopyta lásky a očekávání nerozdupala. Abychom měli peníze na zpáteční letenky a hromadu náhradních dílů, organizujeme přednášku a sháníme si alespoň nějakou práci. Holt, když nevydáváme díly, není na díly.

Odjezdy a návraty

Jako bumerang se nám vrací otázka, kdy se vracíme, a já ji nechápu. „Kdy se vracíte?“ Právě jsme se přece vrátili. „Kdy se vrátíte z další cesty?“ nebo „Kdy už zase odjedete, kdy poletíte pryč? Odjíždíte z domova, nebo jedete domů do Afriky?“ anebo „Kde bydlíte?“ Bydlíme přece v busu, takže v Pretorii. Snad je to jen dočasně, ale z nás, dvou afrických nomádů, se v Česku stali bezdomovci.

Těch pár společenských týdnů po gaučích u kamarádů uteče jako voda. Jsme zase trošku v obraze. Poznali jsme nové členy rodiny a přátel a jsme rádi, že jsme všechny po roce viděli. Ten shon, který tu panuje, nám však stále uniká. Stále mám pocit, že něco nestíháme. V Africe jsme si navykli na pomalé tempo i na to, že nic nefunguje, ale zato se na cokoli dá počkat. Zde všichni běží v roztočeném kole svých životů, nečeká nikdo. A my, rozsypaní ročním životem bez rutiny, nejsme schopni pobrat evropské tempíčko a do toho kola nastoupit.

Jsme vděční všem, které jsme doma potkali, děkujeme za slova podpory a lásku, za poskytnuté sofa a plnou ledničku a omlouváme se za naše čela obtisknutá na deskách večírkových stolů a vyprázdnění těch plných ledniček. V hlavě mi hlodá myšlenka, jak snadné by bylo už v Evropě zůstat. Vykašlat se na bus, nechat Afriku Afrikou, najít si bydlení, vrátit se do práce a pokračovat v normálním životě. Ale to prostě nejde. Jasně, že se vracíme. Už se vlastně těším zpátky do Afriky. Vždyť tam máme domov, parkujeme tam bus!

Odlétat z léta

VČesku zrají meruňky, stromy jsou plné černých třešní, na procházce se cpeme lesními jahodami, malinami a borůvkami, slunečnice na polích sklání své těžké hlavy a kynou jimi od východu k západu. A my z té nádhery odlétáme do Afriky, ale ne do zaprášené, rudé a horké, kterou si možná představujete, ale do vlezlé zimy, ve které se bez péřovky a teplého oblečení neobejdete, do jižní Afriky, kde na nás čeká náš milovaný vůz.

český váhový přírustek

Při odbavení na letišti na nás paní civí, co to proboha vezeme, že máme tak těžké krosny. Platíme poplatek za nadváhu zavazadel. Za vlastní nadváhu naštěstí nic platit nemusíme, přestože jsme v české táčovo-vepřovo-pivní výkrmně jistě přibrali pár kil. Jen doufáme, že nám za toho půl metráku pružin, vypínačů a buso-součástek v batozích nenapaří žádné clo.

Půl roku nejde jen tak dospat

Ani se nenadějeme a přistáváme na letišti v Johannesburgu. Cestování letadlem teď vnímám jako nepochopitelně rychlé, během půl dne jsme smázli vzdálenost přes půl světa, ocitli jsme se v jiném ročním období a jsme zase zpátky. „Už nikdy nikam nepoletím,“ vystupuje David z letadla se svojí typickou větou na rtech a nám oběma je jasné, že až bude potřeba, stejně zase poletí. K naší úlevě i přes přestup z letadla na letadlo dorazily do Afriky i batony. Na celním si nás ani nevšimnou. Zatínáme zuby, nakládáme si tu tíhu na záda a spěcháme do Pretorie.

Je tak deset nad nulou, kolemjdoucí jsou zamotaní do kulichů a kozaček, ale na slunci je krásně, asi jako u nás v půli podzimu. Sice nemrzne, jak nás dopředu varovali místní, ale v Západním Kapsku v týdnu napadl sníh, první asi po sto letech, a studená fronta je cítit i tady, hlavně ve stínu nebo když padne tma. Kosa je venku i uvnitř. Domy nejsou zateplené, okna jednoduchá s izolační vrstvou maximálně ze záclony, takže zimě nikde neutečeme. Listí z většiny stromů opadalo, dny jsou zatraceně krátké a my teď konečně máme tu správnou vánoční atmosféru, kterou jsme neměli před půl rokem na Štědrý den v Malawi. Bojím se ale, že v červenci do Afriky žádný Ježíšek netrefí.

Doma je tam, kde je bus

„My jsme zase v Africe, do prdele…“ koulí na mě očima David, „…a zase všude postávaj černoušci!“ směji se já a užívám si podivně převrácený pocit štěstí z návratu tam, kde to dobře známe. V pretorijské autodílně vysypeme ze zavazadel všechny náhradní díly, vyrovnáme se s mechanikem a zase máme dům, máme náš bus!

Náš svět se smrskl na Afriku

Když jsme se tehdy rozhodovali, na kterém kontinentu zahájíme cestu a kudy budeme pokračovat dál kolem světa, chtěli jsme v Jihoafrické republice bus naložit na loď a přesunout se do Jižní Ameriky. To se mělo udát víc než před půl rokem. Nějak se nám to tady ale protáhlo, plány se změnily a Afrika se nám i se vším červeným prachem dostala pod kůži. A protože jsme se do toho zatraceného kontinentu zabouchli, rozhodli jsme se to tu zbrkle neopouštět, ale dojet domů pěkně busem po zemi.

Máme to už naplánované, pěkně podél západního pobřeží Afriky přes Namibii, Angolu, Demokratickou republiku Kongo (Kongo-Kinshasa), Republiku Kongo (Kongo-Brazzaville), Gabon, Kamerun, Nigérii, Benin, Togo, Ghanu a pak se uvidí, kam se dostaneme, jak moc nás bude tlačit čas a peníze. Některé země po cestě jsou docela divočina, do některých lze těžko sehnat víza. Když by bylo nejhůř, můžeme se nechat svézt lodí přes Guinejský záliv. Rozhodně ale chceme navštívit Senegal a Maroko, odkud se plánujeme nalodit zpátky do Evropy.

Abychom se vůbec někdy dostali domů, rozhodneme se sestříhat seriál až v Česku. A tak se vydáváme na cestu západní Afrikou, sbíráme materiál a já stejně pořád doufám, že se jednou podívám i do té Ameriky…

Barbie pokoj a grilované ragby

Na poslední JARský týden nás ubytují naši kamarádi v Pretorii. Bivakujeme zde už podruhé, takže Alenka už tuší, s kým má tu čest, a zdá se, že chce ještě trumfnout svůj mistrovský hostitelský výkon z naší minulé návštěvy. Má navařenou domácí šunku, ledničku nacpanou masem, napečené buchty… Ztenčujeme zásoby českého alkoholu a posilujeme tukové zásoby na cestu do africké divočiny. A protože Alenka s Hencem žijí ve dvou lidech se třemi velkými psy jen v malém domečku o dvou místnostech, přespáváme ve vedlejší haciendě u Hencova táty a macechy, kde je pokojů nepočítaně. Paní domácí je bydlenka, kutilka a umělkyně, takže je celý dům řádně dekorován křišťálem, třpytkami a kudrlinami. Náš pokoj je bohužel na jižní straně a my na jižní polokouli, takže sem zimní slunce půl roku vůbec nezasvítí. Ta ložnice je jako živoucí oxymóron, vyumělkovaný mrazák. Každou noc uléháme do růžových peřin v bárbí morně.

Ragby na grilu

Jižní Afrika, to je především maso a ragby. Bavíme se právě s Davidem o pravidlech hry šišatého míče a Afrikánci kolem nás při českém slově „míč“ ihned zbystří. „Meat?“ (anglicky maso) „Zkontrolovali jste maso?“ halekají chlapi a svorně se ženou k přeplněné rožni na ohni. „Míč“, ne „,meat“, smějeme se s Davidem, jak se i obyčejná konverzace o sportu dovede v JAR stočit na braai (grilování).

Ještě před odjezdem se nám naskýtá příležitost zajít na zápas jednoho z nejpopulárnějších jihoafrických sportů. Hrají joburgští Lions proti pretorijským Bulls, kde panuje podobná rivalita jako kupříkladu na zápase Barcelona-Madrid. Měníme tedy víkendový program se skutečnými lions (měli jsme znovu jet na farmu tety Iny potěšit se se lvími koťaty) za Lions s velkým L a zkoušíme zase něco nového. Jedeme na zápas ragby.

V Joburgu chceme být co nejdřív před utkáním. Kolem stadionu Ellis Park před zápasem určitě nepůjde zaparkovat, tak jedeme radši na motorkách. David s Hencovým tátou Tommiem a já s Hencem. Místo kodrcání v koloně kolem stadionu se propleteme provozem přímo k branám, kde zakoupíme lístky celkem za sto randů (sto sedmdesát korun) pro všechny čtyři. I plechovka piva (z bezpečnostních důvodů povinně přelitá do plastového kelímku) je dražší než samotný lístek.

Ellis Park Stadium je stadion pro skoro šedesát tisíc lidí. Za svůj život jsem byla jen na jednom větším, barcelonském Camp Nou. Ani místní derby nepřiláká tak ohromné obecenstvo, a tak jsou tribuny zaplněny sotva z poloviny. Zápas začíná, sedíme docela blízko trávníku, a ačkoliv dobře vidím míč a toho, kdo hraje, vůbec netuším, která bije. Nedávno zjištěná pravidla se mi vykouří z hlavy s prvním chuchvalcem svalů, který se surově tahá o míč. Brzy je jasné, že modří býci proti červeným lvům nemají valné šance, a tak po dvou poločasech stříkajícího testosteronu a pár pivech konečně vstáváme navlečeni v motorkářských bundách z tribuny. Budu si muset zkontrolovat, zda mi za poslední dvě hodiny nenarostl pinďour.

Hurá, vyrážíme

Jsme v Jižní Africe dohromady už skoro pět měsíců. Vydělali jsme něco peněz za odevzdanou práci, podařilo se nám v Pretorii získat nová víza do Konga-Kinshasy a Angoly, a tak ještě než nám vyprší ta ostatní, včetně jihoafrického, musíme vyrazit dál.

Sterače? Stírají! Světla? Svítí!

O víkendu David dodělává poslední nezbytné drobnosti na busu. Kupuje velký zvedák hájlift, s Hencem opraví náš vydutý kempingový stolek, zdvihne a podloží klepající víko od motoru a instaluje čidlo zpátečky. Tak konečně po roce budeme při couvání svítit. Vyhazujeme, co nepotřebujeme, stěhujeme náš život zase zpět do busu. Loučíme se s Alenkou, Hencem a jejich psí zoo a jedeme. Jižní Afrika je království kempingu a outdoorového vybavení, a tak ještě než opustíme město, kupujeme nové židle. Ty staré se už vlivem afrického slunce a dešťů rozpadly na prvočástice. Pořídíme taky nové bomby do vařiče a mini-bomby do plynové lampy, žádné další bomby už tu neprodávají.

Jedeme!

Vyrážíme do Namibie, slavnostně se ještě naposledy zastavujeme v dílně u Stuarta a předáváme zbylé součástky z Česka, které jsme předtím nenašli na dně batohu. Sama jsem zvědavá, co všechno jsme tu zapomněli a nechali různě po všech provizorních domovech v Johannesburgu a Pretorii.

Tommie nám posílá kontakt na svoji kamarádku Arinu, která žije asi tak v půli cesty z Pretorie k namibijské hranici. Možná u ní budeme moci přespat a ušetřit nějakou korunu. Tankujeme plnou a opouštíme město, sedmiproudá dálnice se postupně zužuje a zbavuje pruhů, až jedeme po jediném pruhu frívej N14, nejkratší trase z Gautengu do Namibie. Pomalu a nepozorovaně klesáme z pretorijských výšin a hřebínků k rovině pouště Kalahari. Oteplilo se, přes den už je dokonce pořádné horko, krajina se zplošťuje, až na ní nezůstane jediný rand, jediný hřeben či kopec mezi přímkami horizontů.

Farma

Ve Vryburgu se potkáváme s Arinou. Natankuje nám bez debat plnou nádrž na svůj účet. Náš bankrot zřejmě přímo bije do očí. Řadíme se za její teréňák cestou na rodinnou farmu. Po padesáti kilometrech necháváme bus pod trnovníkem a pokračujeme hiluksem po prašné cestě k farmě. Každé auto, které na roletě potkáme, staví, a Arina nám přes stažené okénko postupně představuje projíždějící členy své rodiny.

Bílý pes běží před autem a na pastvinách prohání skot z jakéhosi vzácného chovu dovezený za apartheidu z Evropy. Krávy jakoby vypadly z reklamy na Švýcarsko, ve tváři jsou chlupaté a měkoučké jako plyšový medvídek. Farmáři nám ukážou své nezměrné pozemky a dmou se pýchou nad rudým polem papriky, kterou vyvážejí až do Segedínu na přípravu tradičního sto procentně maďarského segedínu.

Naše nenadálá návštěva vzbudí na farmě pozdvižení. Po exkurzi kolem pozemků usedáme v hospodě. Sedí tu Arina a její bratr Peter s manželkou, sestra Erika, pár dětí, tety, strýcové a v čelech stolu babička a dědeček. Povídají nám ještě o paprice a těch plyšových kravách a pak poslouchají nás, kdo jsme, odkud jsme přijeli a co máme v plánu. Doneseme z busu láhev moravské slivovice, ze které všichni slzí. Následuje asi deset rund sladkých panáků všech barev, to asi aby Afrikánci zapili pravý alkohol z dovozu. Jen babička je pěkná dračice, už umí česky vyslovit „slivovice“, ujala se naší lahve a místní slabé likéry teď odmítá. David v rozjaření z nápojů mele pantem, jedna historka následuje druhou. Kromě Ariny, která prý sama vždycky chtěla cestovat, je z našich příběhů nefalšovaně nadšená Erika. Hltá každé Davidovo slovo a zve nás na ráno do místní školy, abychom popovídali i jejím svěřencům. Žvýkám steak ze sousedova býčka a rozhlížím se kolem stolu, jak tu sedíme spolu s lidmi, které jsme potkali teprve před pár hodinami. Dnes v noci jsme měli hledat bezejmenný kemp, spát u cesty nebo na benzínce, a teď tu místo toho sedíme ve společnosti, jež nás tak přirozeně přijala mezi sebe. Úplně jako rodina.

Po nečekaně bujaré oslavě nasedají farmáři do svých esúvéček, i babička suverénně sedá za volant, a nás směřují k plně vybavenému kempovacímu místu přímo u hospody, kde můžeme strávit noc. A tak přespíme poslední noc v JAR s plným žaludkem, ovínění a se studem, jak moc jsme zase využili bezmezné jihoafrické pohostinnosti. Naše cestovatelská karma hovoří jasně, za náš pobyt v JAR si budeme v Brně muset zřídit pokoj pro hosty a zvát návštěvy do konce svých dní!

David špatně spí, převaluje se, možná je na vině pití, možná cestovní horečka. Pojedeme zase přes hranice, před námi je velké neznámo! Co jsme zapomněli? Jsme připravení? Jsou naše víza v pořádku? A umíme po tak dlouhé pauze vůbec ještě cestovat?

Základka

Erika se v rodině Ariny jako černá ovce nedala na farmaření, nýbrž učí na černošské základní škole. Její pozvání z večera platí, ráno nás zve na exkurzi mezi školáky a my rádi přijímáme. Erika nás dopředu varuje, že se její děti neumějí chovat, že už po ní házeli odpadkovým košem, cihlou i kamením. Vzápětí ale říká, že je to škola církevní a soukromá, tudíž pro privilegované černochy z bohatých rodin. Trošku mě mrazí, že tam budeme něco povídat mladé znuděné smetánce, a také z představy, co asi hodí po nás.

Vstupujeme do druhé třídy, povídáme dětem, kdo jsme a kde jsme se tu vzali, a všichni se hrnou k oknu prohlédnout si náš pojízdný dům. Po zodpovězení zásadních otázek, kupříkladu kde skladujeme propan-butan a kde se koupeme, odcházíme do další třídy. Otázka o koupání se opakuje, ale na plyn už se nás žádný páťák nezeptal. Ptáme se tedy my. „Víte, kde je Česká republika?“ „V Johannesburgu!“ vykřikne kluk v druhé lavici naprosto sebejistě odpověď. „A víte, kde je Evropa?“ Všichni kývají hlavou, ale my raději píchneme prstem do globusu, aby viděli, že od Johannesburgu je to docela daleko.

Sedmáci a osmáci jsou dokonce vypuštěni ven na prohlídku busu. David ukazuje levostranné řízení a rozloží skládací kolo, za což zaslouží hurónské ovace, jakoby skóroval na mistrovství světa. Taky zahraje na kytaru sprostou českou píseň, které naštěstí nikdo nerozumí, a děti nám zpívají a tančí na oplátku. Černý učitel Charlie ke mně přistoupí a ptá se, jestli v Africe nemám strach, a on, že by umřel hrůzou. Zvláštní, to už se nám stalo několikrát, že z černé Afriky má černoch větší obavy než my, dva sejry.

Školní exkurze nakonec dopadla nad naše očekávání dobře. Místo nudou protažených tváří se dočkáme nadšení, upřímného zájmu a přání šťastné cesty domů. A dokonce po nás nikdo nic nehodil.

Než vyrazíme, nabízíme Arině svezení. „Máme v autě ještě dvě místa, tak pojeď, aspoň přes hranici do Namibie, k oceánu nebo do dun.“ „Před deseti lety bych neváhala a jela s vámi až domů, ale teď to prostě nejde,“ utírá slzy na krajíčku a její postavu mávající na rozloučenou vidím tak dlouho, dokud ji na obzoru nerozvlní fata morgana.

Až na hranici

Jedeme na západ, na západ a na západ. Už jsme vprostřed pouště Kalahari. Je to jiná poušť než třeba v Egyptě. Bez stromů, plná černého kamení, ostrých skalnatých jazyků a vyschlých písčitých koryt sezónních řek.

„Teď už pojedeme jen domů!“ hvízdá si David a já raději neříkám nic, protože nechci nic zakřiknout. Vždyť domů by to bylo na sever a my jedeme na západ. A taky si vzpomenu na cestu východem, která se nám nějakým nedopatřením protáhla skoro o půl roku.

Silnice vede rovně jako podle pravítka, jedeme přes stovku a pochvalujeme si nový motor a dobrou práci Stuarta, protože tohle tempo je rozhodně lepší než našich starých osmdesát km/h. S novým motorem ale busík také jinak zpívá, celý vibruje a občas zlobí spojka. To možná špatná geometrie přední nápravy, říkám Davidovi, on kývá a já sama nevěřím vlastním uším, že jsem to moudro vyřkla já.

Slunce už políbilo horizont a my akorát přijíždíme k hranici. Konečně opouštíme JAR nadobro, už se sem nemusíme vracet. Nakonec jsme tu po sobě nechali jen pár zapomenutých doutníků. Na imigračním nám do víz vtisknou definitivní exit razítko a posílají nás pryč. Namibijská hraniční kontrola je až o několik kilometrů dál, takže přijíždíme za tmy. Davidovo namibijské vízum je dle systému prošlé, i když je na něm napsáno, že má platit do zítřka. Pánové chvíli debatují a nakonec se rozhodnou, že dnes budou hodní a mávnou nad tím rukou. Jsme v Namibii.

Dobrou noc, Jižní Afriko!

Hned za hranicí není nic, jen nekonečně rovná silnice mizející v temnotě. Nechceme už pokračovat v noci, zde ani ne tak kvůli nevychovaným řidičům, ale kvůli zvěři. Světla aut je lákají k cestě a je tak při noční jízdě mnohem větší riziko, že něco srazíme. I když při velikosti antilopy losí nebo kudu spíš antilopa srazí nás. Přespíme raději na hranici a ušetříme tak pár namibijských dolarů, které nyní nutně potřebujeme na dýzl.

TABULKA Z JIHOAFRICKÉ REPUBLIKY

předpoklad

skutečnost

Jak dlouho
zůstaneme v JAR?

tak tři týdny, měsíc

přes čtyři měsíce

Jak moc za tu dobu JAR procestujeme?

za takovou dobu tu budeme jako domorodci

máme velké rezervy, nedostali jsme se ani na západní pobřeží

V JAR vyděláme něco peněz, našetříme na další cestu

ano

ne, úspory padly na opravy a díly na bus. Jsme švorc, respektive jsme v mínusu

Jak budeme financovat další cestu?

z úspor z výdělku
za seriál

peníze jsou v čudu, musíme uspořádat merchandising, trička, knížku, pohlednice, něco vymyslíme

Bilance babiček

jaká bilance?

+1

Davidovi zemřela babička L, ale máme novou babi v Joburgu a babi na farmě ve Vryburgu

Kolikrát a jakým způsobem se vrátíme do JAR?

1×

z výletu do Botswany busem, jak jinak

3×

z neplánovaného výletu do Svazijska busem, z výletu do Botswany na laně (!) a z Česka letecky

předpoklad

skutečnost

Jakou nejdelší trasu za den absolvujeme?

tak 700 km, z Joburgu budeme spěchat do Kapského Města

přes 900 km ze severu Botswany do Pretorie, ale na laně!

Kolik litrů benzínu natankujeme do naší dieselové nádrže?

0, proboha

30, opravdu se stalo

Kolik domácností
nás přijme jako
vlastní rodinu?

1, u někoho se možná zdržíme, až budeme vyřizovat víza

adoptuje nás celkem 6 rodin, včetně jednoho penzionu a rodiny automechanika

Jak se nám v JAR
bude líbit?

po dlouhé době v tak vyspělé zemi, to bude paráda. Odsud se nám nebude chtít odjíždět!

líbilo, ale… ten každodenní rasismus, kriminalita, nesvoboda. Ať už
jsme pryč!

Kam bude
pokračovat naše
cesta?

do Jižní Ameriky, jedeme přece kolem světa

zpět do Brna, vracíme se domů západem Afriky

Vesmírné setkání v nesmírné zemi

Dobre ráno, Namibie

Ráno se probudíme s výhledem na okrovou zimní poušť. Vysvětlujeme vojákovi, že už jsme včera večer do Namibie vstoupili, ale byli jsme příliš unavení, abychom pokračovali, tudíž jsme na hranici rovnou přespali a teď pokračujeme v cestě. „Kam jedete?“ „Chceme cestovat po Namibii, a pak pokračovat do Angoly.“ Zkoumá naše razítka, pak přejede kritickým pohledem bus. „A zvládnete to?“ praví s obočím zdviženým až kamsi nad čelo. „Jasně, vždyť už jsme to zvládli sem, tak to zvládneme i zpět,“ odpovídáme a jsme trošku zaskočení, že o nás voják pochybuje po pouhém prvním zevnějším pohledu na nás dva a bus.

Našli jsme v naší oblíbené ouvrlenďácké aplikaci fajn kemp, kde slibují elektřinu a rychlý internet. To je přesně to, co teď potřebujeme k práci. Za celou sto šedesáti kilometrovou cestu míjíme jen jedno drobné městečko, kde natankujeme deset litrů nafty, vybereme peníze, nakoupíme něco jídla a dostáváme se tak opět na samé dno účtu.

V Namibii mají ropu, takže nafta je levnější, ale jinak je tu docela draho. Potraviny stojí rozhodně víc, než u nás nebo v JARu. My se uskromníme, ale bus je tak nenasytný žrout, že za tankování stejně vždy utratíme nejvíc. A tady fouká tak moc, že při jízdě proti větru bus snad žere ještě víc než obvykle.

White House Guest Farm

Kemp je kouzelné místo, od recepce je to tři kilometry k Bílému domu z roku 1912, za kterým je pár jednoduchých chatek a grilů. Ve sprše teče teplá, elektřina funguje, můžeme pracovat v závětří na prosklené verandě s výhledem na suchou dál. Internet tu opravdu je, ale rychlý je jen s ohledem na to, že jsme v úplné řiti světa, takže video do Prahy posíláme asi deset hodin.

David musí projet bus bez kardanu, zjistit, zda nezmizí ty záhadné vibrace. Nabírá cestou holku, která se mu svěří se svým osudem, a tak si s empatií sobě vlastní zajede a dívčinu hodí až do její rodné vesnice. Zapomíná však, že má prázdnou nádrž i kapsu, tak zprostřed ničeho musí pěšky na benzínku vyprosit u manažera padesát namibijských dolarů (asi osmdesát korun) na pár litrů nafty, aby se dostal do kempu a zase zpět vrátit zapůjčené peníze. Nějakým zázrakem mu to klapne a teď kdo ví, jestli na to, co v nádrži zbylo, vyjedeme vůbec z této farmy, která má asi patnáct hektarů.

Jdu se z kempu projít na nejvyšší bod přilehlé krajiny, který má asi dvacet metrů. Krajina je plochá, ale se vším pouštním porostem, maličkými kvítky, občasnou horou či kopcem v dáli, oblohou všech modří a prosluněným větrným ovzduším není ani trošku fádní.

Stromy tu sice nejsou žádné, ale roste zde spousta bylin, trav a pichlavých keříků. Zápas o vodu tu musí být tvrdý. Ještě dopoledne se na dužnatých listech a ostnech třpytí kapky vody zachycené za rozbřesku. Některé sukulenty mají lístečky obalené průhlednou vrstvou buněk, které jsou plné vody. Listy vypadají jako obalené v krustě ledu, která ale není zmrzlá. Moc nevím, kde rostliny tyhle zásoby berou, asi ze vzdušné vlhkosti po ránu. Odpoledne už vláha není nikde. Stejně nelítostný je i zápas o stanoviště, vichr je tak silný, že pod tíhou vzduchu stébla trav leží na zemi. Ostatní tuhý porost se jen toporně kýve, ale vítr s ním zmítá takovou silou, že ty nejslabší kusy a větve láme a táhne přes pustinu pryč.

Tichá voda břehy mele

Na účet konečně dorazily peníze, tak jsme zase v klidu a můžeme pokračovat v práci a následně v cestě. Pár desítek kilometrů silnice nás zavede na nezpevněnou trasu. Cestování je velmi prašné a drncavé, je to samá štěrková roleta, jen občas hezky upravená, ale jinak bus skáče po hrbolech jako mezek. Je šíleně hlučný, divím se, že se na těch cestách úplně nerozsype. Vzdálenosti jsou dlouhé, takže naše přesuny většinou zaberou alespoň jeden nebo dva dny. Každý den před spaním odstraníme vrstvu červeného prachu z celého interiéru vozu, abychom to nedýchali i přes noc. Když však člověk přehlédne nepohodlí a všudypřítomnou špínu, je to po cestě překrásné.

Kromě pouště, občasného pohoří nebo dun jsou v krajině i přes to hrozné sucho také zvířata. Zebry, antilopy oryx (přímorožci), pakoni, šakali, zemní veverky a pouštní brouci. Máme štěstí, podaří se nám spatřit i pouštní lišku. Poušť tu není tak pustá, jakou jsme ji zažili v Egyptě a Súdánu. Roste zde spousta sukulentů, kaktusů a travin (dokonce i přímo na šikmých stěnách dun), vše je trnité a tuhé a vzdoruje tak větru, který neustále útočí.

Míříme do kaňonu řeky Fish. Nevím, jestli je největší nebo nejhlubší, každopádně je to pompézní podívaná. Dojedeme vcelku plochou krajinou na skalní hranu a najednou koukáme na mohutné meandry terasovitě zavrtané do hlubiny, určitě několik stovek metrů pod námi. Meandry se kroutí tak ostře, že se jednotlivá údolí tak tak neprotnou. Dole musí téct nesmírně silný proud, když vyhloubil takové veledílo! Období sucha však trvá a tenká linka řeky je v hloubce údolí sotva znatelná. Občas se modř louže nebo tůně zaleskne do dálky a druhým ramenem kamenného údolí nám zase nenápadně teče vstříc. Na tomto místě je něco nadpozemského, připomíná mi to měsíční krajinu. Je zvláštní, že řeka neprotéká bujnou nivou, ale naopak úplně mrtvou pustinou. Všude kolem vidím jen skalní stěny, kamení a písek. Žádná říční vegetace, žádná zeleň, jako po apokalypse.

Africkým Grand Canyonem se dá s průvodcem podniknout pětidenní trek. „To by mě asi nebavilo jít tak pustou krajinou pět dní,“ říká David. Až na procházce po hraně útesu si začnu všímat tu sukulentu ve škvíře, tu drobných kvítků na ojedinělém trsu suché bylinky a z každého takového objevu mám radost. Za vyvýšeninou je vyhlídka na další hluboký meandr řeky s velkým ramenatým kaktusem. Stojí tam, cizí, zelený a obrněný ostny. A hned za ním je další a další. Stojí tu jako výsměch našemu pocitu, že zde nic neroste, němí svědci tichého údolí, les kaktusů, co do výhledů křičí živou barvou. Tyto malé zvláštnosti a celá kamenná kulisa různých zrnitostí, prasklin a tvarů mě nakonec přesvědčí, že pětidenní procházka kaňonem nemusí být nuda, ale možná ten nejúžasnější zážitek.

Busní kodrcání

My ale pět dní navíc nemáme, pokračujeme dál. Je před námi ještě přes tři sta kilometrů k pobřeží, z toho polovina po štěrku, polovina po asfaltu. Netušíme, jestli to do večera stihneme, doufáme a frčíme.

Jízda busem není to samé, jako když doma sednete do auta. Pro představu musím popsat, co se při jízdě děje. Už z Pretorie se vezeme za doprovodu divných rezonancí v přední části busu, všechno včetně nás mírně brní. Za námi se třese zvonkohra našich věcí a zařízení, cinká nádobí, šplouchá voda v kanystrech, nové přední trojúhelníkové okénko úplně dobře netěsní a při jízdě píská, na zahrádce o sebe dřou kanystry na naftu a celkově se bus kymácí a celý vrže, jak si proráží cestu větrem. Celkový zvukový efekt je ohromný a nejlepší je zkusit ho přeřvat rádiem nebo písní vlastní produkce. Už po pár hodinách v busu za zvuků té ohlušující kakofonie každopádně nevíme, kde nám hlava stojí. Cestou míjíme jen pár aut a jednu jedinou vesnici. Po dost jednotvárné cestě už za tmy konečně dorazíme k oceánu a v hlavách nám drnčí jako ve staré nedovřené lednici.

Ospalá díra

Přístavní město Lüderitz, kam vede asfaltka, to bude jistě tepající metropole s obchody, spoustou možností a dobrým internetem. Program na následujících pár dní je dán. Udělat něco práce, poslat ji do Česka a s vydělanou sumou v kapse se podívat po městě a okolí a jet dál, respektive zpět. Vesničku ponořenou do tmy, která nás vítá při příjezdu, jsme ale opravdu nečekali. Z Lüderitz vede jen jedna cesta do vnitrozemí, ta, kterou jsme přijeli. Jinak už se sem lze dostat jedině lodí. Není tu ani noha. „Proč to město vůbec existuje?“ napadá mě při pohledu na temnou uliční řadu. Toto není opuštěné město, přesvědčuje nás recepční kempu, jen je tu zrovna blackout. Tak to se na připojení k internetu můžeme leda tak těšit.

Nakonec všechno potřebné zařídíme. V jediném obchodě u přístavu dokoupíme zásoby, doplníme naftu, pohneme s prací, stihneme i procházku na krásný Žraločí mys a exkurzi na zvláštním místě, v opuštěném koloniálním městě Kolmanskop.

Město duchů

Stejně jako ostatní namibijská sídla má i Kolmanskop německou duši. Zde jsme ale v Německu postapokalyptickém. Nevelké městečko bylo založeno za německého protektorátu ve vnitrozemí asi 10 km od přístavního města Lüderitz. Původně měli v přilehlém dole těžit měď, pak zde ale objevili zvláštní nerost a zjistili, že mezi vytěženým materiálem jsou diamanty. Město zbohatlo a jeho obyvatelé zde žili ve výjimečném luxusu. Ve čtyřicátých letech ale zásoba diamantů oslabila a těžba se postupně přesunula na lukrativnější místa na Pobřeží koster. S ukončením těžby z městečka zmizel i život a jediný, kdo dnes ulice a domy navštěvuje, jsou jazyky písečných dun a dopolední vlna turistů.

Přijeli jsme brzy ráno, abychom si město prošli ještě před oficiální prohlídkou, protože tušíme, že pak tu bude hlava na hlavě. V tom je nevýhoda namibijských atrakcí, jsou sice kdesi uprostřed ničeho v tisícileté poušti, ale každý den se na těch pár ojedinělých místech koncentrují stovky zvědavců a fotografů ze všech koutů světa.

Prostředí staré zástavby, která je pomalu požíraná pouští, má nezaměnitelné charisma a je nesmírně fotogenické. Procházíme dům za domem a vybíráme si ideální bydlení. Rozvržeme dřevěné schody a shlédneme město z balkonu starostovy vily. Já bych brala malý dvojdomek přímo pod dunou, kde bych měla i pouštní zahrádku, David chce patrovou vilku s výhledem do údolí a na železnici, jak taky jinak. Slunce je ještě těsně nad obzorem, pouští do interiérů šikmé paprsky a teprve začíná rozpalovat žhnoucí pec v nocí ochlazené krajině. I ve vaně v patře domu, na níž už písek sedřel všechen smalt, leží závěj písku, asi z nějaké nedávné pouštní bouře. Přestože okolní duny vyvrátily dveře i okna a přesypaly se do útrob domů, precizní řemeslné výrobky německých mistrů už přes šedesát let obstojně vzdorují zubu času i v tak extrémním prostředí. Jdeme bosky, a až pár hodin nato se od průvodce dozvíme, že jsme si celou tu dobu koledovali o hadí uštknutí.

Kromě obytných domů je v Kolmanskop i restaurace, koloniál (říká se obchodům se smíšeným zbožím v koloniích také koloniál?), řeznictví, ledovna, škola, nemocnice a samozřejmě bar s kulečníkovou dráhou. V ulici tehdy dokonce jezdila koněspřežka, která vás dovezla jako taxi z nákupu až k vlastnímu domu. Měli tu zkrátka vše, co jste si jen před sto lety mohli přát. Němci ale v dole nefárali, těžkou práci zastali místní. Horníci, personál a služebnictvo žili v oddělené čtvrti na protějším svahu. Tam vidíme o dost prostší domky, spíš boudy, polozbořený slum pro černochy.

Přestože nás několik lidí nezávisle na sobě varovalo, že v Lüderitz bývá ošklivě a od oceánu se můžeme každý den těšit na jiný druh nechutného počasí, máme tu celou dobu krásně. Dva nabručení Jihoafričani nám také doporučili, ať od Namibie nečekáme nic než šeď, kamení a měsíční krajinu. To by koukali. Slunce pálí celý den a cestou zpět do vnitrozemí už poušť hraje všemi barvami, jak tu sluneční svit posledních dní nastartoval předčasné jaro. Pod pouštními horizonty pučí fialové, růžové, čerstvě zelené koberce květů a kolem silnice svítí stovky žlutých narcisů. Za městem Aus vidíme v jarním porostu i jednoho divokého koně, pak už odbočujeme z asfaltky na štěrkovou roletu a poskakujeme za další barevnou podívanou, do pouště Namib.

Splněný sen

Namibie byla vlastně první země, kvůli které jsem chtěla jet právě do Afriky. Zatoužila jsem spatřit Namib, duny nejstaršího a nejsuššího místa na světě, a Pobřeží koster. Už z toho názvu cítím cosi tajemného, nehostinného a zakázaného, představuji si kostry velryb a žebroví ztroskotaných lodí vyvržené přímo na bílé duny pobřeží. Do velké části národního parku je opravdu zakázaný vstup, to asi abychom náhodou nezakopli o ty obří diamanty, které se tam všude povalují. A teď tam jedeme, jedeme do pouště Namib! Nemůžu se dočkat, až uvidíme na vlastní oči tu prastarou poušť, naberu do ruky červený písek a projdu se po neporušené lince mezi stínem a světlem na vrcholku duny.

Jedeme už národním parkem Namib, ale krajina kolem nás je stále spíš savana, pár keřů, ojediněle strom, trávy odolávající poryvům větru. Občas projedeme sedlo horského masivu a otevře se před námi další zaprášená rovina. V období sucha je vše vyprahlé a koryta potoků jsou plná sypkého písku. Dokonce zde žijí i zvířata, v tom horku a bez vody! To musí být hodně trvanlivé druhy. Co asi pasou a kam chodí pít všechny zebry a velké antilopy oryx, které potkáváme?

Ještě než se dočkáme poetického zážitku mezi dunami, bus nám prozaicky připomene, že bez oprav to nepůjde ani na západním pobřeží Afriky. Při jízdě po roletě najednou cítím hrozný smrad, mrknu do zpětného zrcátka a už už se snažím překřičet rachot busu, ať David okamžitě zastaví. Pravá zadní pneumatika je úplně na cáry. David brzdí, vystupujeme a jdeme se na tu pohromu mrknout. Plášť pneumatiky se úplně oddělil od bubnu a bezvládně visí kolem horkého kola. David si není jist, ale asi jel se zataženou ruční brzdou. Zničené kolo vyměníme pomocí nového hájlift zvedáku za rezervu a pokračujeme dál. Na kolo si musíme dát pozor a každých třicet kilometrů kontrolujeme jeho teplotu. Zdá se teď v pořádku, takže to asi přece jen byla ta zatažená ručka.

Míříme až kamsi doprostřed pouště. Je to neskutečně daleko a cesta je příšerná. Nekonečná roleta, tisíc vlnek, které musíme bezpodmínečně přejet a na každé z nich ničíme kousíček podvozku stejně jako sklovinu vlastního chrupu. Nikde ani noha, nemineme jediné auto. Pustina kolem je tak fádní, mám pocit, že už tu jezdíme v kruzích. To zdání nekonečnosti, že už snad z té pouště nikdy nevyjedeme, nikdy už neuvidíme něco jiného než rovinu, prach, skály a za horizontem jen další kopce prachu a kamene, nás tak pohltí, že nám úplně spadne brada, když do vytoužených míst navzdory hrozivému defektu opravdu dorazíme. A na bráně kaňonu Sesriem se nestačíme divit, protože málem nenajdeme volné místo v obrovském přelidněném kempu. Všichni sem přijeli teréňáky a autobusy z hlavního města Windhoek, zase jen my dva exoti to vzali alternativní trasou, delší, ale zato horší. Jedno místo se pro nás naštěstí našlo. Už padá soumrak a v kempu parkujeme až při svitu hvězd, takže na tu parádní podívanou, co zatím známe jen z BBC a z časáků, musíme počkat do zítřka.

Duny v Sossusvlei

Soussusvlei je odlehlé místo v namibijském vnitrozemí uprostřed pouště Namib. My jsme dorazili do Sesriem, což je jen taková vstupní brána do famózní části pouště, za kterou sem všichni míří. Turisty sem láká nadpozemská krása solných pánví s rozpraskaným dnem z tuhého bahna s lesknoucími se krystaly soli z vyschlých jezírek, sošnými kmeny mrtvých stromů v obklopení párem nejvyšších dun na světě. To je náš cíl, ale musíme ještě projet celé údolí.

Sossusvlei není údolí mezi horami. Desítky kilometrů dlouhý kaňon lemují místo skalních štítů jen duny. Vítr jejich šikmé střechy srovnal jako obří písečné střechy statků jednu vedle druhé. Není tu skoro nic, skoro nic tu neroste, skoro nic tu nežije. Jen proslulý červeně zbarvený písek, nekonečné řazení dun a občas nějaký statečný kopytník. Panebože, my jsme vážně tu!

Údolím vede jen jedna cesta. Na radu Američana Lucase z Havaje v Lüderitz zůstáváme v dražším kempu mezi první a druhou branou do kaňonu, což nám ráno umožní stihnout východ slunce už na dunách a čtyřiceti pěti minutový náskok před všemi, kteří za kemp nechtěli tolik utrácet. První brána otevírá v půl osmé, druhá už o tři čtvrtě na šest. Jdeme spát brzy a budík nastavujeme na čtyři třicet, protože víme, že na ten první stejně nevstaneme. Ve 4:45 nás budí motory všech trucků a čtyřkolek odjíždějících z kempu. Brána je už otevřená, jak to? A na obzoru už svítá? David zkoumá budík na mobilu a dojde ke zjištění, že nám namibijská SIMka posílá do mobilu čas o hodinu špatně. Rychle se sbalíme a vyrážíme do údolí, ať úplně nepropásneme zakoupený čas a východ slunce.

Od kempu až k dunám vede asi šedesát kilometrů asfaltky. Je to nevídaný úkaz, jeden jediný zpevněný úsek cesty v okolí stovek kilometrů území pekelných rolet. Cesta je úplně nová a David jede s plynem na podlaze, ačkoliv je tu předepsaná šedesátka. Chce dohnat naše ranní zaspání a rudnoucí horizont za námi dává vědět, že slunce už je těsně pod obzorem. Jedeme širokým údolím mezi štíty červených dun. Písečné hřebeny leží kolmo na údolí, jeden hřbet za druhým jako velcí píseční draci. Posledních pár kilometrů doprostřed kaňonu už cesta vede hlubokým pískem a je možné jet jedině čtyřkolkou. Pro ty, co silné auto nemají, je tu kyvadlová doprava, řady sedaček na přívěsu za traktorem. Nás bus statečně doveze i hlubokým pískem až na konec cesty, bereme foťáky, stativ, vodu a vyrážíme pěšky k dunám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Busny: Zpět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.