Věnováno Kurtovi

a jako vzpomínka na

Gustava

Tini

Edith

Hertu

Fritze

Svědek se přiměl svědčit.
Kvůli mladým dneška, kvůli dětem, jež se narodí zítra.
Nechce, aby se jeho minulost stala jejich budoucností.

Elie Wiesel, Noc

Předmluva

Toto je pravdivý příběh. Každá postava v něm, každá událost, zvrat i zdánlivě neuvěřitelná náhoda vychází z historických zdrojů. Leckdo by byl raději, kdyby pravdivý nebyl, kdyby se nikdy nestal – tak strašlivé a bolestné jsou některé jeho události. Jenže se to všechno stalo a ti, kteří dosud žijí, si to stále pamatují.

Existuje mnoho příběhů o holokaustu, ale tenhle je jiný. Vyprávění o Gustavu a Fritzovi Kleinmannových, o otci se synem, obsahuje prvky všech ostatních příběhů, přitom se jim jen sotva podobá. Jen velice málo Židů zažilo nacistické koncentrační tábory od první vlny masového zatýkání ve 30. letech přes Konečné řešení až po osvobození. Žádní, alespoň pokud vím, neprošli celým tím peklem společně, otec se synem, od počátku do konce, od života za nacistické okupace, přes Buchenwald, přes Osvětim a odboj vězňů vůči SS až po pochody smrti a pak přes Mauthausen, Mittelbau-Doru, Bergen-Belsen – aby se nakonec vrátili živí domů. Určitě ne nikdo, kdo by po sobě zanechal písemné vzpomínky. Ano, měli štěstí i odvahu, ale to, co ve finále udrželo Gustava s Fritzem naživu, byla láska a oddanost jednoho k druhému.

„Chlapec je mou největší radostí,“ napsal si Gustav do tajně vedeného deníku v Buchenwaldu. „Vzájemně si dodáváme sílu. Jsme jako jeden, nerozlučitelní.“ Toto pouto prošlo nejtěžší zkouškou o rok později, kdy Gustava zařadili do transportu do Osvětimi – což se rovnalo téměř jistému rozsudku smrti – a Fritz se rozhodl nedbat vlastního bezpečí, jen aby ho mohl doprovodit.

Přivádím ten příběh k životu celým svým srdcem. Působí jako román. Jsem zrovna tak vypravěč jako historik, přesto jsem si nepotřeboval nic vymýšlet ani přikrášlovat, dokonce i útržky rozhovorů jsou citovány či rekonstruovány z primárních zdrojů. Základem se stal deník z koncentračního tábora, který sepsal Gustav Kleinmann v rozmezí října 1939 až července 1945, doplněný pamětmi a rozhovory s Fritzem z roku 1997. Ani jeden z těchto zdrojů se nečte snadno, jak po emocionální, tak po literární stránce – deník, psaný za extrémních okolností, je kusý a nezřídka obsahuje tajuplné narážky na věci běžnému čtenáři nesrozumitelné (dokonce i historici, zabývající se holokaustem, museli kvůli interpretaci některých částí nahlížet do sborníků a encyklopedií). Gustav ho nepsal proto, aby zaznamenával to, co se stalo, ale proto, aby si uchoval zdravý rozum; on sám těm narážkám tehdy rozuměl. Zveřejněný deník přináší bohatý a otřesný vhled do života za holokaustu, týden po týdnu, měsíc po měsíci, rok za rokem. A co je na něm nejúžasnější, ukazuje Gustavovu nezdolnou sílu a optimistického ducha: „…každý den si odříkám modlitbu,“ napsal v průběhu šestého roku uvěznění: „Nezoufej. Zatni zuby – vrazi z SS tě nesmí porazit.“

Další osobní detaily vzešly z rozhovorů s přeživšími členy rodiny. Příběh jako celek – od života ve Vídni 30. let 20. století po fungování táborů a tehdejšího personálu – byl doplněn rozsáhlým dokumentárním bádáním: svědectvím přeživších, záznamy z táborů a dalšími oficiálními dokumenty, které potvrdily pravdivost příběhu krůček za krůčkem, bez ohledu na to, jak neobyčejný či neuvěřitelný je.

Jeremy Dronfield, červen 2018

Úvodní slovo Kurta Kleinmanna

Od děsivých dní, popisovaných v této knize, uplynulo již více než sedmdesát let. Příběh naší rodiny o přežití, zmařených životech a záchraně se dotýká všech, kteří v té době zažili uvěznění nebo ztrátu příbuzných, či měli to štěstí a nacistickému režimu unikli. Vypovídá o všech, kdo v oněch časech trpěli, a proto na něj nesmíme nikdy zapomenout.

Zážitky mého otce a bratra během šesti let v pěti různých koncentračních táborech jsou živoucím svědectvím o realitě holokaustu. Jejich bojovného ducha, pouto mezi otcem a synem, jejich odvahu i štěstí může z dnes žijících lidí jen sotvakdo pochopit, přesto je po celou dobu jejich utrpení udržely naživu.

Moje matka vycítila nebezpečí, v němž jsme se ocitli, ihned poté, co Hitler anektoval Rakousko. V roce 1939 podporovala mou nejstarší sestru a pomáhala jí při útěku do Anglie. Já sám jsem žil pod nacistickou nadvládou ve Vídni tři roky, dokud se matce nepodařilo zajistit mi v únoru 1941 cestu do Spojených států. Nejen že mi to zachránilo život, přivedlo mě to navíc do náručí milující rodiny, která se ke mně chovala, jako bych byl její vlastní. Má druhá sestra takové štěstí neměla. Jak ona, tak má matka byly nakonec zatčeny a deportovány s tisícovkami dalších Židů do tábora smrti poblíž Minsku. Celá desetiletí jsem věděl, že je tam zabili, dokonce jsem to vzdálené místo, kde k tomu došlo, navštívil, ale když jsem si v této knize přečetl, jak k tomu přesně došlo, hluboce to mnou otřáslo, vlastně mě to zničilo.

To, jak můj otec a bratr své utrpení nakonec přežili, je v této knize dopodrobna vylíčeno. Znovu jsem se s nimi setkal, když jsem v roce 1953 narukoval do armády a patnáct let po odchodu jsem se vrátil do Vídně. V následujících letech se mnou Vídeň navštívili i má žena Diane s našimi syny, kteří tak mohli poznat svého dědečka a strýce. Ten blízký rodinný vztah přežil odloučení i holokaust a od té doby trval i nadále. Přestože jsem netrpěl žádným traumatem či nevraživostí vůči Vídni či Rakousku, neznamená to, že dokážu Rakousku jeho minulost odpustit či na ni zapomenout. V roce 1966 otec s macechou navštívili mě a mou sestru ve Spojených státech. Kromě toho, že jsme jim ukázali krásy naší nové vlasti, dostali také příležitost setkat se s mou pěstounskou rodinou v Massachusetts. Toto vítané a radostné setkání tak svedlo dohromady mé blízké, zodpovědné za mou existenci i přežití.

Chlapec, který následoval svého otce do Osvětimi je citlivým, barvitým, leč dojemným a kvalitně podloženým příběhem mé rodiny. Jen stěží dokážu vyjádřit svou vděčnost Jeremymu Dronfieldovi za to, že ho poskládal a napsal tuto knihu. Je napsaná krásně, doplňuje střípky vzpomínek mých i mé sestry zážitky našeho otce a bratra z koncentračních táborů. Jsem vděčný a rád, že se příběhu mé rodiny o holokaustu dostane pozornosti veřejnosti, a neupadne tak v zapomnění.

Kurt Kleinmann, srpen 2018

Úvod

Rakousko, leden 1945

Fritz Kleinmann sebou s pohybem vlaku trhl. Křečovitě se třásl v mrazivé vichřici, zuřící za postranicemi otevřeného nákladního vagonu. Jeho otec podřimoval vedle něho, schoulený, vyčerpaný. Kolem nich seděly nezřetelné postavy a měsíční záře se odrážela od světlých pruhů jejich stejnokrojů a vystouplých kostí v jejich obličejích. Nastal čas, aby se Fritz pokusil o útěk, brzy už bude příliš pozdě.

Od chvíle, kdy opustili Osvětim, uplynulo osm dnů. Prvních šedesát kilometrů šli pěšky, esesáci hnali tisíce vězňů sněhem na západ, pryč od postupující Rudé armády. Z chvostu zástupu se ozývaly občasné výstřely, jak byli ti, kteří nestačili, vražděni. Nikdo se neohlížel.

Pak je naložili do vlaků, vypravovaných do táborů hlouběji na území Říše. Fritzovi se s otcem podařilo zůstat spolu, tak jako vždycky. Jejich transport mířil do Mauthausenu v Rakousku, kde měli esesáci za úkol vysát z vězňů při práci poslední zbytky energie a pak je zlikvidovat. V každém otevřeném vagonu bez střechy se tísnilo sto čtyřicet mužů – na začátku museli stát, ale jak dny ubíhaly a mráz si vybíral své oběti, mohli si postupně sednout. Mrtvé vršili na jednu stranu vagonu a jejich oblečení používali k zahřátí živých.

Přestože se nacházeli na pokraji smrti, měli tito vězni štěstí, stále mohli pracovat – většina jejich bratrů a sester, manželek, matek a dětí byla buď zavražděna, nebo donucena pochodovat na západ, kde umírali po celých zástupech.

Když tahle noční můra před sedmi lety začala, byl Fritz ještě chlapec. V nacistických táborech dorostl v muže, učil se, dospíval, odolával tlaku na ztrátu naděje. Na tenhle den čekal a připravoval se na něj. Pod táborovými stejnokroji měl on i jeho tatínek civilní oblečení, které Fritz sehnal díky přátelům v osvětimském odboji.

Vlak zastavil ve Vídni, ve městě, které jim bylo kdysi domovem, pak zamířil na západ a teď už se nacházeli jen patnáct kilometrů od cíle. Byli zpátky ve své vlasti, a pokud se jim podaří uprchnout, mohou se vydávat za místní dělníky.

Fritz tu chvíli odkládal, bál se o svého otce. Třiapadesátiletý Gustav byl na pokraji sil – byl to vlastně zázrak, že stále ještě žil. Teď, když bylo třeba, neměl dost energie, aby se pokusil o útěk. Veškeré síly už ztratil. Nemohl ale upřít svému synovi šanci žít. Po tolika letech, kdy pomáhali jeden druhému přežít, by bylo nesmírně bolestivé se rozloučit, přesto přesvědčoval Fritze, aby utekl sám. Fritz ho prosil, aby šel s ním, ale nepomáhalo to: „Bůh tě opatruj,“ řekl mu otec. „Já nemůžu jít, jsem příliš slabý.“

Pokud se Fritz nepokusí o útěk co nejrychleji, bude příliš pozdě. Postavil se a vysvlékl se z nenáviděného stejnokroje, pak objal svého tatínka, políbil ho a s jeho pomocí se vyškrábal přes kluzkou postranici vagonu.

Plná síla větru třicetistupňového mrazu ho tvrdě zasáhla. S obavami pohlížel směrem ke krytým vagonům obsazeným esesáckými strážnými. Měsíc jasně svítil – jen dva dny od úplňku –, zářil vysoko na obloze a vrhal přízračnou záři na zasněženou krajinu, ve které by byl každý pohybující se obrys jasně viditelný. 1 1 Vlak se valil maximální rychlostí. Fritz posbíral veškerou odvahu a s vírou v dobrý konec se přehoupl do noci a bičujícího, mrazivého větru.

1 Informace o fázi měsíce z http://www.timeanddate.com/moon/austria/amstetten?month=1&year=1945

ČÁST I

Vídeň

O sedm let dříve…

1.

„Když z nože stéká židovská krev…“

אבא

Štíhlé prsty Gustava Kleinmanna hnaly látku pod hlavici šicího stroje; jehla rachotila a jako kulomet proháněla nit skrz materiál v dlouhé, dokonalé křivce. Vedle pracovního stolu stálo křeslo, pro které byla látka určena, kostra z bukového dřeva s napjatou sítí výpletu a výplně z koňských žíní. Když Gustav díl sešil, napnul ho přes područku; jeho maličké kladívko zatloukalo hřebíky – jednoduché připínáčky na vnitřní straně, ozdobné cvoky s kulatou mosaznou hlavičkou zvenku, vyrovnané těsně jako řada vojenských přileb; vplouvaly dovnitř s pravidelným tap-taptap.

Byla to dobrá práce. Ne vždy měli všeho dostatek, život někdy dokázal chlapa středního věku s manželkou a čtyřmi dětmi docela potrápit. Gustav byl nadaný řemeslník, ale ne tak šikovný obchodník, přesto se vždycky protloukl. Narodil se na malé vsi u jezera v historickém Haličském království 2 , součásti rakousko-uherské říše, do Vídně přišel v patnácti letech, aby se vyučil čalouníkem, a nakonec se v ní usadil. Na jaře roku, kdy dovršil jedenadvacet let, byl odveden do armády a bojoval v první světové válce, v níž byl dvakrát zraněn a obdržel vyznamenání za chrabrost. Po válce se vrátil do Vídně ke své skromné živnosti. Nakonec se vypracoval až na mistra. Během války se oženil se svou dívkou Tini a společně vychovali čtyři krásné a šťastné děti. A takový byl i Gustav: skromný, tvrdě pracující, a přestože ne vždycky beze zbytku spokojený, většinu času spíše veselý.

Gustavovy myšlenky přerušilo hřmění letadel, nabývalo a ztrácelo na hlasitosti, jako by kroužila nad městem. Zvědavý Gustav odložil nářadí a vyšel ven na ulici.

Im Werd byla rušná tepna, plná klopotu a rachotu koňmi tažených kočárů a skřípajících vozů, vzduch byl prosycený odérem lidí, spalin a koňského hnoje. Gustavovi se na kratičkou chvíli zazdálo, že sněží – v březnu! –, ale byla to jen vánice papírů, snášejících se z oblohy a usazujících se na kočičích hlavách a stáncích trhovců na náměstí Karmelitermarkt. Jeden zvedl.

LIDÉ RAKOUSKA!

Poprvé v dějinách naší otčiny vyžaduje vedení státu otevřený projev oddanosti naší domovině… 31

Propaganda před nedělním hlasováním. Mluvila o něm celá země a celý svět se díval. Pro každého muže, ženu i dítě v Rakousku šlo o velkou událost, ale pro Gustava jako Žida mělo nadcházející hlasování tu nejvyšší důležitost – národ měl rozhodnout o tom, jestli Rakousko zůstane nezávislé na německé tyranii.

Nacistické Německo na svého souseda hladově zahlíželo přes hranici už pět let. Adolf Hitler, rodilý Rakušan, byl posedlý myšlenkou připojení své rodné vlasti k německé Říši. Přestože i v Rakousku žili místní nacisté, dychtiví po myšlence unie, většina Rakušanů nesouhlasila. Kancléř Kurt Schuschnigg čelil neustálému tlaku na to, aby přidělil křesla ve své vládě členům nacistické strany, Hitler hrozil neblahými důsledky v případě, že tak neučiní – Schuschnigg měl být sesazen a nahrazen nacistickou loutkou, následovat měla unifikace a nakonec by Německo Rakousko spolklo. Takové vyhlídky naplňovaly 183 tisíc rakouských Židů hrůzou. 42

Svět na to všechno pohlížel s velkým zájmem. V zoufalé snaze na poslední chvíli zvrátit chod věcí vyhlásil Schuschnigg referendum, v němž měli Rakušané sami rozhodnout o tom, jestli si chtějí udržet nezávislost. To byl odvážný krok; Schuschniggův předchůdce byl zavražděn při nezdařeném nacistickém puči a Hitler byl teď připraven udělat úplně cokoli, aby nadcházejícímu hlasování zabránil. Datum bylo stanoveno na neděli 13. března 1938.

Hesla nacionalistů („Ano nezávislosti!“) se skvěla a vyjímala na všech zdech a chodnících. A dnes, dva dny před hlasováním, pršela na Vídeň Schuschniggova propaganda. Gustav se ještě jednou podíval na leták.

…Za svobodné a germánské, nezávislé a sociální, křesťanské a jednotné Rakousko! Za mír a práci a rovná práva všem, již vyznávají věrnost lidu otčiny.

…Svět spatří naši vůli žít: a proto, lide rakouský, povstaň jako jeden muž a hlasuj ANO! 5 3

Tato elektrizující slova vzbuzovala v Židech smíšené pocity. Měli své vlastní představy o germánství – Gustav, nesmírně pyšný na svoji službu za světové války, se považoval v první řadě za Rakušana a až na druhém místě za Žida. 6 4 Přesto byl z Schuschniggova germánsko-křesťanského ideálu vyčleněn. Měl také výhrady k Schuschniggově austrofašistické vládě. Gustav kdysi pomáhal Sociálně demokratické straně Rakouska, ale s nástupem austrofašistů v roce 1934 byla strana násilně rozvrácena a postavena mimo zákon (stejně jako nacistická strana).

Na druhou stranu, pro Židy v Rakousku bylo v danou chvíli lepší úplně cokoli, než otevřená perzekuce, jaká se odehrávala se v Německu. Židovské noviny Die Stimme vyšly toho dne s výzvou: „Podporujeme Rakousko! Všichni k volebním urnám! “ 7 5 K témuž vyzýval i ortodoxní Jüdische Presse : „Není třeba zvláštních výzev k tomu, aby Židé Rakouska vyšli a hlasovali v plné síle. Oni vědí, o co se hraje. Všichni musí splnit svou povinnost! “ 8 6

Hitler varoval pomocí tajných komunikačních kanálů Schuschnigga, že pokud referendum neodvolá, podnikne Německo kroky k tomu, aby mu zabránilo. A přesně ve chvíli, kdy stál Gustav na ulici a četl si leták, shromažďovaly se už německé síly na hranicích.

אמא

Tini Kleinmannová si před zrcadlem urovnala kabát, popadla nákupní tašku a peněženku, vyšla z bytu a rozezněla schodiště svižným klapotem svých malých elegantních podpatků. Našla Gustava, stojícího na ulici před dílnou, která se nacházela v přízemí domu, kde bydleli. Gustav držel v ruce leták; celá ulice jimi byla poseta, stejně jako stromy, střechy domů, celé okolí. Podívala se na něj a zachvěla se. Tini měla z toho všeho zlou předtuchu, na rozdíl od Gustava, věčného optimisty. Ten vždycky věřil, že věci dopadnou dobře, což byla jeho slabost i přednost zároveň.

Tini se spěšně vydala přes kočičí hlavy tržiště. Mnozí ze stánkařů patřili k venkovským rolníkům, kteří sem každé ráno přijížděli, aby mezi vídeňskými obchodníky prodali své výrobky. Většinu z těch obchodníků tvořili Židé; ti vlastnili více než polovinu obchodů ve městě a v této oblasti ještě více. Místní nacisté této skutečnosti využívali k tomu, aby rozdmýchali vlnu antisemitismu mezi dělníky zasaženými ekonomickou krizí – jako by snad Židy nezasáhla.

Gustav ani Tini nepatřili k nijak silně nábožensky založeným lidem, do synagogy zavítali snad několikrát za rok kvůli výročím a vzpomínkovým obřadům a jejich děti, stejně jako děti většiny vídeňských Židů, měli spíše germánská než hebrejská jména; židovských tradic se ale drželi, stejně jako všichni ostatní. Od pana Zeisela koupila Tini telecí, nakrájené na tenké plátky, na vídeňský řízek, měla i zbytek kuřete na polévku na šábes 9 a u farmářských stánků koupila čerstvé brambory a salát; pak chléb, mouku, vejce, máslo… Tini postupovala přes rušný Karmelitermarkt s čím dál těžší nákupní taškou. Na místě, kde do náměstí ústí Leopoldsgasse, hlavní třída, si všimla nezaměstnaných uklízeček, hledajících zákazníky; stály před penzionem a kavárnou Klabouch. Ty šťastnější si vybraly zámožné paničky z okolních ulic. Ty, které si přinesly vlastní vědro s mýdlovou vodou, si vydělaly celý jeden šilink. 10 Tini a Gustav občas zápolili s placením účtů, k  tomuhle se ale naštěstí nikdy snížit nemusela.

Hesla volající po nezávislosti byla úplně všude – namalovaná na chodnících velkými, tučnými písmeny jako nějaké dopravní značení, manifestační výzva k referendu („Říkáme ano!“), vždy doplněná rakouským „berličkovým křížem“. 11 Z otevřených oken rádia hlasitě vyhrávala veselé vlastenecké písně. Zatímco se Tini rozhlížela, vybuchl dav nadšením a vzduch naplnil řev motorů projíždějícího konvoje nákladních aut, přepravujících teenagery z organizace Rakouských mladých. Ti mávali vlajkami v červenobílých národních barvách a rozhazovali další letáky. 12 7 Přihlížející je vítali máváním kapesníků, smekáním klobouků a výkřiky „Rakousko! Rakousko!“

Zdálo se, že nezávislost má na vrch… pokud jste si ovšem nevšímali zachmuřených tváří v davu. Příznivci nacistů. Toho dne byli nezvykle tišší – a bylo jich nezvykle málo, což bylo zvláštní.

Veselá hudba najednou utichla a z rádií se s praskáním ozvalo naléhavé hlášení – všichni svobodní členové armádních záloh se mají neprodleně hlásit do služby. Za účelem, jak vysvětloval hlasatel, zajištění pořádku při nedělním referendu – jenže jeho hlas zněl zlověstně. Proč by kvůli tomu povolávali další jednotky?

Tini se otočila a zamířila zpátky přes zalidněné tržiště domů. Bez ohledu na to, co se děje ve světě, bez ohledu na to, jak blízko číhá nebezpečí, život jde dál. A co s ním jiného, než žít?

בן

Letáky se povalovaly po celém městě, na hladině Dunajského kanálu, v parcích i na ulicích. Ještě odpoledne, když Fritz Kleinmann vycházel z Obchodní akademie na Hütteldorfer Strasse na západním okraji Vídně, ležely na silnici a třepotaly se ve větvích stromů. Po ulici se valil jeden konvoj nákladních aut s vojáky za druhým – mířily k německé hranici, vzdálené dvě stě kilometrů. Fritz i ostatní chlapci pozorovali s klukovským vzrušením řady hlav v přilbách, rychle se míhající, se  zbraněmi připravenými k boji.

Fritz už jako čtrnáctiletý připomínal otce – měl stejné hezké lícní kosti, stejný nos, stejná ústa s plnými rty řezanými jako racčí křídla. Ale zatímco Gustavův vzhled působil jemně, Fritz měl velké, tmavé, pronikavé oči po matce. Zanechal střední školy a posledních šest měsíců se připravoval na to, že se připojí ke svému otci čalouníkovi.

Zatímco Fritz a jeho přátelé procházeli centrem města směrem k domovu, nálada v ulicích se začala postupně měnit. Ve tři hodiny odpoledne ustala z důvodu nastávající krize vládní agitace za referendum. Nikdo neměl žádné oficiální zprávy, jen nepodložené dohady: že se na rakousko-německých hranicích bojuje, že vypukla nacistická povstání v menších městech a, nejhorší ze všeho, že se vídeňská policie postaví na stranu místních nacistů, dojde-li ke střetům. Do ulic se vydaly hloučky nadšených mužů – někteří vykřikovali „Heil Hitler!“, jiní jim vyzývavě odpovídali „Heil Schuschnigg!“ Nacisti byli hlasitější a čím dál troufalejší – většinou mladí, bez životních zkušeností a napěchovaní ideologií. 13 8

Takové věci se sporadicky odehrávaly už několik dní a došlo už dokonce na několik násilností vůči Židům, 14 9 ale tohle bylo něco jiného – když Fritz došel na Stephansplatz v samém centru města, kde měli vídeňští nacisté své tajné ústředí, překypoval prostor před katedrálou křičícími, řvoucími lidmi. Tady se ozývalo jen samé „Heil Hitler“, kterému nikdo nekontroval. 15 10 Policisté postávali opodál, vše sledovali, bavili se mezi sebou, ale nic neudělali. Po stranách vše kontrolovali také zatím neodhalení tajní členové rakouského Sturmabteilungu , SA, úderných sil nacistické strany. Zachovávali sebekázeň, měli své rozkazy; jejich čas ještě nepřišel.

Fritz se vyhnul hloučkům demonstrantů, přešel Dunajský kanál do Leopoldstadtu a zakrátko už jeho podrážky klapaly po schodišti činžáku vzhůru ke dveřím číslo 16 – domů, za teplem a rodinou.

משפחה

Malý Kurt stál na kuchyňské židli a díval se, jak jeho matka připravuje nudlové těsto do kuřecí polévky, tradiční páteční večeře před šábesem. Tuhle tradici v rodině jako jednu z mála udržovali; Tini nezapalovala svíčky ani nepronášela požehnání. Kurt byl jiný – bylo mu jen osm, ale zpíval ve sboru v synagoze v centru města a stával se čím dál zbožnějším. Spřátelil se s ortodoxní rodinou, žijící přes chodbu, a bylo právě jeho úkolem rozsvěcet jim večer na šábes světla.

Byl to benjamínek a miláček ; Kleinmannovi si byli v rodině blízcí, ale Kurt byl Tinino největší zlatíčko. Miloval, když jí mohl pomáhat s vařením.

Polévka se vařila a on se díval, s pusou dokořán, jak matka šlehá vaječné těsto do pěny a pak z něj smaží tenké placky. Tohle měl na vaření téměř nejraději. Nejlepší byl vídeňský řízek: matka jemně rozklepala telecí plátky, dokud nebyly hebké a tenké jako samet; učila ho, jak je obalovat v mouce, ve vejci rozšlehaném s mlékem a nakonec ve strouhance; pak je vyskládala do čtveřice na pánev s bublajícím máselným omastkem, a zatímco se řízky nadouvaly a vrásnily a zlátly, malý byt se naplnil bohatou vůní. Nicméně dnes večer v něm voněly smažené nudle a kuře.

Z vedlejší místnosti – která sloužila zároveň jako ložnice i obývák – se ozvalo piano; Kurtova osmnáctiletá sestra Edith hrála dobře a naučila jej hezkou krátkou písničku s názvem „Kukačka“, jež se mu vryla do paměti navždycky. Svou druhou sestru Hertu, patnáctiletou, prostě zbožňoval; byla mu věkově blíž než Edith, ta už byla dospělá ženská. Kurt si Hertu vždycky nosil v srdci jako ztělesnění krásy a lásky.

Tini se usmívala, když viděla, jak poctivě se soustředí na krájení uvařeného vajíčka na nudličky, které pak nasypala do polévky.

Rodina se usadila k jídlu v teplé záři nadcházejícího šábesu – Gustav a Tini, Edith a Herta, Fritz a malý Kurt. Jejich domov byl maličký – jen tahle místnost a ložnice společná pro všechny (Gustav spal s Fritzem, Kurt s matkou, Edith ve své vlastní posteli a Herta na kanapi); ale byl to jejich domov a oni v něm žili šťastně.

Tam venku se nad jejich světem začal snášet stín. Toho odpoledne dorazilo z Německa písemné ultimátum s požadavkem na zrušení referenda; kancléř Schuschnigg měl odstoupit a nahradit ho měl pravicový politik Arthur Seyss-Inquart (tajný člen nacistické strany) a jemu loajální vláda. Hitler argumentoval tím, že Schuschniggova vláda utlačuje obyčejné Němce v Rakousku („Němec“ byl přitom v Hitlerově pojetí synonymem pro „nacistu“). A konečně, exilová takzvaná rakouská legie, vojenská jednotka třiceti tisíc nacistů, se musí vrátit do Vídně a udržovat pořádek v ulicích. Rakouská vláda dostala na přijetí ultimáta čas do půl osmé večer. 16 11

Po večeři si musel Kurt pospíšit na šábesovou večerní službu do synagogy. Za zpívání ve sboru dostával šilink (v sobotu ráno vyměněný za čokoládu), takže měla jeho povinnost jednak náboženskou, ale i ekonomickou povahu.

Fritz ho jako obvykle doprovodil, byl to ideální starší bratr– kamarád, parťák na hraní i ochránce. Toho večera byly ulice plné, ale onen vzpurný hluk utichl a nahradila ho atmosféra hrozícího zla. Fritz většinou doprovodil Kurta až ke kulečníkové herně na druhém břehu Dunajského kanálu – „Odtud už trefíš, že jo?“ – a zamířil na partičku biliáru s kamarády. Ale dnes večer to nestačilo a oba dva došli společně až ke Stadttempelu.

Doma v bytě hrálo rádio. Program přerušil hlasatel. Referendum se odkládá. Působilo to jako zlověstné poklepání po rameni. A pak, chvilku po půl osmé, bylo vysílání přerušeno a hlas v rádiu oznámil: „Pozor! Za několik minut uslyšíte nesmírně důležité hlášení.“ Následovala přestávka, prázdná, syčivá; trvala celé tři minuty a pak zazněl hlas kancléře Schuschnigga, zlomený emocemi: „Rakušané a Rakušanky; dnešek nás uvrhl do tragické a rozhodující situace.“ Každý, kdo se v tu chvíli v Rakousku nacházel poblíž rozhlasového přijímače, pozorně poslouchal, někdo ve strachu, někdo vzrušeně, jak kancléř popisuje německé ultimátum. „Ustoupili jsme síle,“ oznámil, „neboť ani v této příšerné situaci nejsme připraveni prolévat germánskou krev. Rozhodli jsme se nařídit našim jednotkám, aby neprojevovaly žádný vážnější…“ – zaváhal – „…neprojevovaly žádný odpor.“ Hlas se mu zlomil, ale na závěrečnou větu posbíral síly. „Proto opouštím rakouský lid s německým pozdravením, pronášeným z hloubky srdce: Bůh ochraňuj Rakousko. “ 17 12

Gustav, Tini a obě jejich dcery seděli jako opaření. Začala hrát státní hymna. Ve studiu, mimo zraky a doslech lidí, se Schuschnigg sesypal a rozvzlykal.

בן

Sladké, oslavné verše „Hallelujah“, vedené kantorovým tenorem a dokreslené hlasy sboristů, zaplavovaly velký oválný prostor Stadttempelu a harmonickým zvukem objímaly mramorové sloupy a pozlacené ornamenty stupňovitých lóží. Kurt mohl ze svého místa ve sboru, na nejvyšším stupni za archou18, přehlédnout bemu 19 i celé shromáždění. Synagoga byla zaplněna daleko víc než obvykle, nacpaná takřka k prasknutí – lidé hnaní nejistotou se snažili najít útěchu ve své víře. Duchovní učenec doktor Emil Lehmann, netuše nic o posledních událostech, promluvil dojemně o Schuschniggovi, pochvalně zmínil referendum a vše uzavřel manifestačním výkřikem teď už svrženého kancléře: „Říkáme ANO!“ 20 13

Po obřadu sešel Kurt z balkonu, vybral si svůj šilink a našel čekajícího Fritze. Venkovní úzkou dlážděnou ulici zaplnilo rozcházející se shromáždění. Odsud zvenku existenci synagogy téměř nic nenasvědčovalo; vyhlížela jako součást řady činžáků – její hlavní část se rozprostírala za průčelím, vtěsnaná mezi tuto a další souběžnou ulici. Přestože židovskou čtvrtí Vídně byl v oněch dnech Leopoldstadt, právě tato malá enkláva uprostřed starého města, kde žili Židé už od středověku, fungovala jako kulturní srdce židovského života ve Vídni. To srdce tlouklo v budovách i názvech ulic – Judengasse, Judenplatz – a židovská krev tekla v kočičích hlavách i v zákoutích dějin, v perzekucích a středověkých pogromech, jež je vyhnaly do Leopoldstadtu.

Ve dne do úzké Seitenstettengasse nedoléhal téměř žádný hluk města, ale teď, se soumrakem šábesového večera, se Vídeň probouzela k životu. Kousek odsud, na Kärtnerstrasse, dlouhé třídě na druhé straně nacistické enklávy na náměstí Stephansplatz, se shromažďoval dav. Příslušníci úderných oddílů SA v hnědých košilích, teď už neskrývající zbraně a s páskami s hákovým křížem, se dali na pochod. Policie pochodovala s nimi. Ulicí se valily náklaďáky plné vojáků; muži i ženy tančili a křičeli ve světle planoucích pochodní.

Městem se rozléhal hlasitý řev – „Heil Hitler! Sieg Heil! Pryč s Židy! Pryč s katolíky! Jeden lid, jedna Říše, jeden Vůdce, jedno vítězství! Pryč s Židy!“ Syrové, fanatické hlasy přerostly v píseň: „Deutschland über alles“ a skandování: „Dnes máme celé Německo – zítra celý svět!“ 21 14 Dramatik Carl Zuckmayer napsal, že „nízký svět otevřel své brány a vychrlil tu nejnižší, nejohavnější a nejšpinavější energii… To, co se tu rozpoutávalo, byla vzpoura závisti, zla, hořkosti, slepé, kruté pomstychtivosti“. 22 15 Britský novinář, jenž událostem přihlížel, je označil za procesí „nepopsatelného čarodějnického sabatu“. 23 16

Ozvěny dolehly do Seitenstettengasse, kde se právě rozcházeli Židé ze Stadttempelu. Fritz dostrkal Kurta skrz Judengasse a pak dál přes most. Za několik málo minut byli zpátky v Leopoldstadtu.

Nacisti se blížili, spolu se zástupy nových kamarádů z řad převlékačů kabátů, a hrnuli se v desítkách tisíc přes centrum města směrem k židovské čtvrti. Jejich příliv se převalil přes mosty do Leopoldstadtu, zaplavil Taborstrasse, Leopoldsgasse, Karmelitermarkt i ulici Im Werd – sto tisíc skandujících, řvoucích mužů i žen, plných vítězství a nenávisti. „Sieg Heil! Smrt Židům!“ Kleinmannovi seděli doma, poslouchali bouři venku a čekali, kdy se jim prožene dveřmi.

K tomu ale nedošlo. Davy bouřily celé hodiny po ulicích, hlasitě a zuřivě, málokdo ale přišel k fyzické újmě. Odneslo to několik Židů, které chytili venku; zmlátili pár lidí, kteří „vypadali židovsky“; zaútočili na několik známých Schuschniggových příznivců; vtrhli a vyrabovali několik obchodů a domů, ale té noci Vídeň žádná ničivá bouře nezasáhla. Někteří lidé v úžasu spekulovali nad tím, jestli vyhlášená uhlazená atmosféra Vídně náhodou nemohla zmírnit dokonce i chování nacistů.

Marné naděje. Důvod, proč se drželi zpátky, byl prostý: vše kontrolovaly úderné oddíly a ty byly disciplinované, chtěly se se svou kořistí popasovat systematicky, ne při hromadných výtržnostech. Ve spolupráci s policií (teď už s hákovými kříži na pažích) se SA zmocnila veřejných budov. Nejdůležitější členové vládní strany byli zatčeni či uprchli. Sám Schuschnigg byl uvězněn. Ale to všechno byl jen začátek.

Následujícího rána překročily hranici první konvoje německých jednotek.

Evropské velmoci – Británie, Francie, Československo – protestovaly proti německé invazi na svrchované území, ale Mussolini, údajně rakouský spojenec, se odmítl jakkoli vojensky angažovat; dokonce ani německý akt neodsoudil. Mezinárodní odpor se rozpadl ještě dřív, než se stihl vytvořit. Svět ponechal Rakousko psům.

A Rakousko je ještě vítalo.

אבא

Gustava probudil hluk motorů. Hluboký hukot, jenž se mu vplížil do hlavy spolu s lehkým odérem a nabýval na objemu. Letadla. Na malou chvíli jako by znovu stál na ulici před dílnou: stále bylo včera, nic z té noční můry se nestalo. Ještě nenastal čas na snídani. Zbytek rodiny, kromě Tini, tiše rachotící v kuchyni, ležel stále v postelích a pomalu se probíral ze spánku.

Gustav vstal a oblékl se, hučení mezitím nabývalo na hlasitosti. Z jejich oken nic neviděl – jen vršky střech a pruh oblohy –, obul si tedy boty a sešel dolů.

Na ulici ani na náměstí nebylo po nočních hrůzách téměř ani památky – jen pár zapomenutých letáků „Volte ANO!“, podupaných a smetených do rohů. Kupci rozkládali své stánky a otevírali obchody. Všichni vzhlíželi k obloze, burácení bylo hlasitější a hlasitější, drnčelo okny a přehlušilo veškerý hluk na ulicích. Tohle vůbec nebylo jako včera – tohle byla začínající bouře. Letadla se objevila nad střechami domů. Bombardéry, desítky bombardérů v těsné formaci a kolem nich volně se prohánějící stíhačky. Letěly tak nízko, že dokonce i ze země byly vidět německé znaky a otevírající se pumovnice. 24 17 Přes tržnici se přehnala vlna děsu.

Nevysypaly se ovšem bomby, ale další chumelenice papírů, snášejících se na střechy i ulice. Aktuální počasí jako by ovlivňovalo politické klima. Gustav zvedl jeden z letáků. Byl stručnější a jednodušší než ten včerejší. V záhlaví se vyjímala nacistická orlice a pod ní prohlášení:

Národněsocialistické Německo zdraví své národněsocialistické Rakousko a jeho novou národněsocialistickou vládu.

Spojeni věrným, nezničitelným poutem!

Heil Hitler! 25 18

Bouře motorů byla ohlušující. Přelétávaly nejen bombardéry, ale také více než stovka transportních letadel; bombardéry se naklonily a kroužily, zatímco ostatní letadla zamířila na jihovýchod. V tu chvíli to ještě nikdo netušil, ale vojenské jednotky v jejich útrobách mířily na letiště Aspern kousek za městem – první německé kopí zabodnuté do rakouského hlavního města. Gustav upustil list papíru, jako by byl jedovatý, a vrátil se zpátky do útrob domu.

U snídaně panovala pochmurná nálada. Od toho dne visel nad každým pohybem, slovem i myšlenkou každého Žida přízrak. Všichni věděli moc dobře, co se za posledních pět let událo v Německu. Co zatím vědět nemohli, bylo to, že v Rakousku se věci neodehrají postupně; že zažijí pětiletou dávku německého teroru v jediné zběsilé vlně.

Blížil se wehrmacht, blížilo se SS a gestapo a šeptalo se o tom, že sám Führer dorazil do Lince a brzy přijede i do Vídně. Městští nacisti šíleli vzrušením a triumfem. Většina populace, která netoužila po ničem než stabilitě a bezpečí, se začala přizpůsobovat novým časům. Židovské obchody v Leopoldstadtu byly systematicky plundrovány jednotkami vojáků z SA a domovy zámožnějších Židů začaly zažívat nájezdy a loupení. V dobách ekonomické krize se postupně kumulovala závist a nenávist vůči Židům v obchodě, specializovaných řemeslech a v právních či lékařských profesích a nahromaděný tlak se teď chystal uvolnit s plnou silou.

Existoval mýtus, že Vídeňanům není vlastní řešit politiku pouličními boji a nepokoji. „Skuteční Vídeňané probírají rozdílné názory u stolku v kavárně nebo jdou jako civilizované bytosti k volbám,“ 26 19 hlásali sami ohromeně, zatímco nacisti zaplavovali ulice hlukem a zuřivostí. Jenže za nastalé situace by se „skutečný Vídeňan“ dobral coby civilizovaná bytost leda tak záhuby. Zemi teď ovládali barbaři.

Gustav Kleinmann, od přírody pozitivní člověk, však přesto věřil, že je jeho rodina v bezpečí – vždyť jsou přece víc Rakušané než Židé. Nacisti se určitě zaměří jenom na zbožné, otevřené Hebrejce, ortodoxní… nebo ne?

בת

Edith Kleinmannová kráčela s hlavou vztyčenou. Stejně jako otec se považovala spíš za Rakušanku než za Židovku. Nepřikládala těmhle věcem přílišnou váhu – bylo jí osmnáct, přes den se učila na kloboučnici a toužila se stát návrhářkou klobouků; ve volném čase si užívala, vyrážela s chlapci a milovala hudbu a tanec. Edith byla především mladá žena s elánem a touhami mladých. Chlapci, s nimiž chodila, byli jen zřídka Židé. Gustava to znepokojovalo: být Rakušanem bylo sice fajn, ale člověk by se měl držet svých lidí. Pokud v tom existoval nějaký rozpor, Gustav si ho neuvědomoval.

Od příchodu Němců uplynulo několik dní. Připochodovali v neděli, v den, kdy se mělo původně konat zrušené referendum. Většina Židů zůstala doma, ale Edithin bratr Fritz, smělý jako vždy, se vydal ven na obhlídku. Několik statečných Vídeňanů nejprve házelo na německé jednotky kamení, reportoval, ale brzy ustoupili jásavé, Hitlera oslavující přesile. Když vpadli Němci v plné síle do hlavního města, vedení samotným Adolfem Hitlerem, zdály se jejich zástupy nekonečné: kolony nablýskaných limuzín, motorek, obrněných aut, tisíce šedých polních uniforem, přileb a pochodových bot. Šarlatové vlajky s hákovým křížem vlály úplně všude – vojáci jimi mávali v rukou, visely z budov, třepetaly se na autech. Mimo centrum pozornosti přiletěl Heinrich Himmler a začal přebírat kontrolu nad policií. 27 20 Pokračovalo okrádání zámožných Židů a každý den bylo hlášeno několik sebevražd.

Edith kráčela svižně. Na rohu Schiffamtsgasse a Leopoldsgasse se cosi dělo, poblíž policejní stanice se vytvořil větší dav. 28 21 Edith slyšela smích a jásot. Rozhodla se přejít ulici, ale přitom zpomalila, protože si ve shluku lidí všimla známé tváře – Vickerl Ecker, bývalý spolužák. Jeho jasné, dychtivé oči se střetly s těmi jejími.

„Támhle! Ta je jednou z nich! “ 29 22

Obličeje se k ní otočily, zaslechla slovo Židovka , jejích paží se zmocnily čísi ruce a vlekly ji směrem k davu. Uviděla Vickerlovu hnědou košili a na paži pásku se svastikou. Ocitla se uprostřed shluku těl a pak uvnitř kruhu opovržlivých, posměšných tváří. Půl tuctu mužů a žen tam klečelo na čtyřech s rýžáky a kbelíky a drhli chodník – všichni Židé, všichni slušně oblečení. Jedna zmatená žena svírala v jedné ruce klobouk a rukavice, zatímco v té druhé držela kartáč. Honosný kabát vláčela po mokrých kamenech.

„Na kolena.“ Edith vrazili do ruky kartáč a srazili ji k zemi. Vickerl ukázal na rakouské kříže a hesla Řekněte AN O ! „Ukliď tu vaši špinavou propagandu, Židovko.“ Začala drhnout a diváků přibývalo. V davu rozpoznávala povědomé tváře – sousedy, známé, elegantně oblečené obchodníky, upjaté paničky, těžce pracující muže i ženy, všichni byli do té doby součástí Edithina světa, teď se ale změnili v nadávající dav. Poctivě drhla, barva ale ne a ne pustit. „Práce přesně pro Židy, což?“ zvolal někdo a ostatní se zasmáli. Jeden z příslušníků úderných oddílů popadl kbelík a vylil ho na jeho vlastníka a jeho kožich z velbloudí kůže. Dav zajásal.

Asi po hodině obdržely oběti za svou „práci“ svolení k odchodu. Edith šla domů, punčochy roztrhané, oblečení zamazané, snažila se posbírat, ale překypovala studem a ponížením.

V následujících týdnech se takové „drhnoucí hry“ staly každodenní součástí života v židovských čtvrtích. Vlastenecká hesla nešlo odstranit a příslušníci SA někdy přidávali do vody kyselinu, aby poleptali obětem ruce. 30 23 Edith, naštěstí pro ni, už znovu nechytli, ale její patnáctiletá sestra Herta se dostala do skupiny, kterou přinutili drhnout kříže z hodinového sloupu na tržišti. Jiní Židé museli malovat křiklavě červenožlutá antisemitská hesla na Židy vlastněné obchody či živnosti.

Nenadálost, s jakou se elegantní Vídeň změnila, brala dech – jako byste roztrhli jemnou, pohodlnou tkaninu známého gauče a objevili pod dní ostré pružiny a hřebíky. Gustav se mýlil: Kleinmannovi nebyli v bezpečí. Nikdo nebyl v bezpečí.

משפחה

Před odchodem z bytu se všichni ustrojili do nejlepších šatů – Gustav si vzal sváteční oblek; Fritz školní tříčtvrteční kalhoty; Edith, Herta a Tini nejelegantnější šaty; malý Kurt námořnický kostým. Ve fotoateliéru Hanse Gemperleho se pak zahleděli do objektivu fotoaparátu tak, jako by se dívali na vlastní budoucnost. Edith se nepřirozeně usmívala s rukou na matčině rameni. Kurt vypadal spokojeně – v osmi letech ještě nemohl chápat, jak se mu změní svět – a Fritz se tvářil nonšalantně a nenuceně jako nafoukaný teenager. Herta, čerstvě šestnáctiletá mladá žena, zářila. Když pan Gemperle (který nebyl Žid a v následujících letech se mu velmi dařilo) zmáčkl spoušť, zachytil Gustavovu obezřetnost a stoický klid v Tininých tmavých očích. Teď už chápali, kam svět směřuje, dokonce i optimistický Gustav. Do ateliéru je dovedlo Tinino naléhání. Měla předtuchu, že už rodina moc dlouho nevydrží pospolu, a chtěla pořídit fotku dětí, dokud to ještě šlo.

Jed na ulicích teď začal proudit z vládních a soudních kanceláří. Norimberskými zákony z roku 1935 přišli rakouští Židé o občanství. 4. dubna vyhodili Fritze i všechny jeho židovské spolužáky z obchodní akademie a přišel také o pracovní místo. Edith a Herta dostaly obě vyhazov z práce a Gustav už nemohl provozovat svou živnost, sebrali a zamkli mu dílnu. Lidé nesměli nakupovat u Židů; ti, kteří zákaz porušili, museli za trest stát s cedulí na krku: „Jsem árijec, ale svině – nakupoval jsem v tomto židovském obchodě.“ 31 24

Čtyři týdny po anšlusu32 se do Vídně vrátil Adolf Hitler. Na Severozápadním nádraží – jen několik stovek metrů od ulice Im Werd – pronesl projev pro dvacet tisíc členů SA, SS a Hitlerjugendu. „Už jsem v životě dokázal,“ hřímal, „že zvládnu víc než ti trpaslíci, kteří přivedli tuto zemi na buben. Za sto let se bude na mé jméno vzpomínat jako na velkého syna této země.“ 33 25 Dav zaburácel hromovým „Sieg Heil!“, opakovaným stále dokola. Skandování bodalo do ušních bubínků a rozléhalo se po židovských čtvrtích Leopoldstadtu.

Vídeň byla vyzdobena svastikami a všechny noviny plné fotografií oslavujících Hitlera. Následujícího dne se v Rakousku uskutečnilo dlouho očekávané referendum o nezávislosti. Židé, pochopitelně, hlasovat nesměli. Hlasování bedlivě řídili a monitorovali esesáci a nikoho nepřekvapilo, že skončilo výsledkem 99,7 % ve prospěch anšlusu. Hitler se nechal slyšet, že výsledek „předčil veškerá jeho očekávání“. 34 26 Zvony protestantských kostelů po celém městě vyzváněly celých patnáct dlouhých minut a hlava evangelické církve nařídila sloužit mše díkůvzdání. Katolíci mlčeli, protože si nebyli jistí, jestli s nimi Hitler nezatočí stejně jako s Židy. 35 27

Zahraniční tisk byl zakázán. Na všech klopách se začaly objevovat odznáčky s hákovým křížem a každý, kdo ho ještě nenosil, se vystavoval podezření. 36 28 Ve školách se stal pozdrav „Heil Hitler“ součástí každodenní rutiny, hned po ranní modlitbě. Docházelo k rituálním obřadům, při nichž se pálily knihy a SS ovládlo Israelitische Kultusgemeinde , židovské centrum pro kulturní a náboženské záležitosti poblíž Stadttempelu, a ponížilo a napadlo rabíny i ostatní představitele, kteří v něm fungovali. 37 29 IKG se tak změnilo ve vládní orgán, přes který se řešil „židovský problém“. Státu muselo platit kompenzace za to, že využívá vlastní prostory. 38 30 Režim se zmocnil židovského majetku v celkové hodnotě dvou a čtvrt miliard říšských marek (nepočítaje v to domy a byty). 39 31

Gustav a Tini se pokoušeli udržet rodinu pohromadě. Gustav měl několik dobrých árijských přátel v čalounickém oboru, kteří ho zaměstnávali ve svých dílnách, nedělo se tak ale příliš často. V létě dostali Fritz a jeho matka práci od majitele Dolnorakouské mlékárny. Rozváželi pro ni mléko po sousedních čtvrtích, vždy brzy ráno, aby se zákazníci nedozvěděli, že jim mléko vozí Židé. Za každý rozvezený litr si vydělali dva feniky, celkem marku za den, ani ne dost na jídlo. Rodina přežívala na pokrmech z židovské dobročinné jídelny v ulici.

Před dopady nacismu se nedalo uniknout. Po ulicích pochodovaly skupiny úderníků v hnědých košilích a Hitlerjugendu za zpěvu veršů:

Když z nože stéká židovská krev,

pak zpíváme a smějeme se.

Jejich písně opěvovaly věšení Židů a stavění katolických kněží ke zdi. Někteří ze zpěváků byli staří Fritzovi kamarádi, kteří se s šokující nenadálostí změnili v nacisty. Několik z nich dokonce vstoupilo do místní organizace SS – 89. Standarte. Příslušníci SS byli všude, legitimovali procházející občany, opilí pýchou a radostí z nažehlených uniforem a neomezené moci. Nakazili každého. Všude se ozývalo slovo Saujud – židovské prase. Na lavičkách v parcích se objevily nápisy „Pouze pro árijce“. Fritz a jeho zbývající kamarádi už nesměli hrát na sportovištích ani plavat v bazénech – což Fritze těžce zasáhlo, protože plavání miloval.

S ubíhajícím létem antisemitské násilí polevilo, ale oficiální sankce platily nadále a pod povrchem se hromadilo napětí. Začínalo se proslýchat o obávaném místě: „Drž hlavu dole a pusu zavřenou,“ říkali si Židé navzájem, „nebo pojedeš do Dachau.“ Lidé začali mizet: nejprve prominentní postavy – politici a obchodníci – pak, s chatrným zdůvodněním, i zdraví a práce schopní židovští muži. Někdy se rodinám vrátil jen popel. Pak se začalo šeptat o dalším místě: o Buchenwaldu. Koncentračních táborů, které nacistické Německo využívalo od samého počátku, stále přibývalo. 40 32

Perzekuce Židů nabrala byrokratických rozměrů. Byla věnována zvláštní péče jejich identitě. V srpnu byla vydána vyhláška, že každý, kdo nemá hebrejské křestní jméno, musí přijmout nové druhé jméno – „Israel“ pro muže, „Sara“ pro ženy. 41 33 Na osobní legitimace dostali razítko „J“ – říkali tomu Juden-Kennkarte nebo J-Karte . V Leopoldstadtu zavedli zvláštní postup. Držitel průkazu, poté, co dostal razítko, byl odveden do místnosti s fotografem a několika mužskými a ženskými asistenty. Když ho vyfotili, musel se svléknout do naha. „Navzdory nejvyššímu odporu,“ vypověděl jeden ze svědků, „se lidé museli úplně vysvléct…, aby je mohli vzít ještě jednou ze všech stran.“ Vzali jim otisky prstů a míry, přičemž „muži samozřejmě měřili ženy, hodnotili sílu vlasů, brali jim vzorky krve a vše se zapisovalo a zaznamenávalo v číslech.“ 42 34 Každý Žid musel projít tímto ponižujícím procesem, bez výjimky. Někteří se vypařili už ve chvíli, kdy jim orazítkovali průkaz, příslušníci SS tedy začali pořizovat fotografie ještě předtím.

V září panovala ve Vídni klidná atmosféra a do města se vrátilo zdání normálního života, dokonce i pro Židy v jejich komunitách. 43 35 Jenže nacistům rozhodně nestačilo to, čeho zatím dosáhli; potřebovali záminku, aby vybudili nenávist k Židům na vyšší úroveň.

V říjnu došlo v Belgii k incidentu, který předznamenal další události. V přístavním městě Antverpách existovala velká a bohatá židovská čtvrť. 26. října 1938 vystoupili z osobního parníku dva novináři z nacistického propagandistického plátku Der Angriff a začali fotografovat židovskou diamantovou burzu. Chovali se dotěrně a urážlivě, čímž vyprovokovali několik Židů k tomu, že se je pokusili vyvést. Při následné potyčce utrpěl jeden z novinářů zranění a přišel o kameru. 44 36 Německý tisk incident zveličil na odporný útok na nevinné a bezmocné německé občany. Podle nejčtenějších vídeňských novin napadl skupinku německých turistů gang padesáti židovských hrdlořezů, zbili je do krve a pak je, bezvědomé, okradli o veškerý majetek. „Většina belgického tisku mlčí,“ zuřil plátek. „Tento přístup svědčí o zaujatosti těchto novin, jež neváhají dělat povyk, je-li pohnán jediný Žid k zodpovědnosti za své činy.“ 45 37 Nacistický deník Völkischer Beobachter vydal naléhavé varování, že jakékoli další akty židovského násilí proti Němcům „by mohly snadno způsobit následky mimo sféru jejich vlivu, potenciálně extrémně nežádoucí a nepříjemné.“ 46 38

Výhrůžka byla zřejmá a napětí vysoké.

Na počátku listopadu hledaly antisemitské nálady po celé Říši jakoukoli záminku. Spoušť stiskl daleko v Paříži polský Žid jménem Herchel Grynszpan – na protest proti vyhnání jeho lidu včetně vlastní rodiny z Německa vzal nově zakoupený revolver a na německé ambasádě vpálil pět kulek do Ernsta vom Ratha, náhodně vybraného úředníka.

Vídeňský tisk prohlásil atentát za „nehoráznou provokaci“. 47 39 Židé musí dostat lekci.

Vom Rath zemřel ve středu 9. listopadu. Té noci vyrazili nacisti v plné síle do ulic Berlína, Mnichova, Hamburku, Vídně i všech dalších měst říše. Místní straničtí úředníci a gestapáci byli mistry obřadů a pod jejich vedením vyšli příslušníci SA a SS, ozbrojení perlíky, sekerami a hořlavinami. Cílem se staly domovy a podniky stále ještě vlastněné Židy. Ti byli zbiti či rovnou zavražděni, pokud se jim dostali do cesty. Úderníci ničili a pálili, co mohli, ale to, co si přihlížející pamatovali nejživěji, bylo roztříštěné sklo; Němci útok překřtili na Kristallnacht , křišťálovou noc, 48 40 a to díky lesknoucím se střepům, jež pokryly chodníky. Židé si ho připomínají jako Listopadový pogrom.

Všeobecný příkaz zněl, že se nemá rabovat, pouze ničit. 49 41 V nastalém chaosu byl tento rozkaz mnohokrát porušen a židovské domovy i obchody byly vyrabovány pod záminkou hledání zbraní a „nelegální literatury“. 50 42 Židům, udaným svými sousedy, se vlámali do domácností muži v hnědých košilích, zničili jim majetek, rozmlátili nábytek a roztrhali oblečení; matky bránily své vyděšené děti a páry se k sobě tiskly, zkamenělé hrůzou, zatímco jim ničili domov.

V Leopoldstadtu nahnali Židy, které přistihli venku, na Karmelitermarkt, kde je zmlátili. Po půlnoci vzplály synagogy a vršky střech na dohled od bytu Kleinmannových se zalily oranžovou září, ozářené plameny z Polnische Schul, synagogy v Leopoldsgasse. Objevili se hasiči, ale úderníci jim zabránili hasit, dokud úchvatnou budovu zcela nepohltily plameny. V centru byl Stadttempel, který nemohl být zapálen, protože stál v zástavbě dalších domů, alespoň vypleněn; jeho nádherné rytiny, výzdoba a krásné zlatobílé malby byly rozbity a poničeny, archa a  bema svrženy a roztlučeny.

Před svítáním začalo zatýkání. Úderníci odvlékali Židy po tisícovkách – většinou práce schopné muže – z ulic i z jejich domovů.

Mezi jedněmi z prvních zatčených byli i Gustav a Fritz Kleinmannovi.

2 Dnes součástí jižního Polska a západní Ukrajiny.

3 Otištěno v Die Stimme, 11. března 1938, str. 1; viz také G. E. R. Gedye, Fallen Bastions: The Central European Tragedy (1939), str. 287-9, svědecké výpovědi o vídeňských událostech toho dne.

4 Schuschniggova strana Vlastenecká fronta byla fašistická a potlačovala nacistickou stranu i sociální demokraty. Nevystupovala nicméně výrazně antisemitsky. Ohledně počtu Židů v Rakousku viz Martin Gilbert, The Routledge Atlas of the Holocaust (2002), str. 22, a Norman Bentwich, „The Destruction of the Jewish Community in Austria 1938-1942“ v The Jews of Austria, ed. Josef Fraenkel (1970), str. 467.

5 Die Stimme, 11. března 1938, str. 1

6 Někteří lidé židovského původu se považují bezezbytku za Němce; Vídeňan Peter Wallner prohlásil: „Nikdy jsem nebyl Židem, přestože všichni čtyři mí prarodiče byli židovského původu.“ Po nástupu nacistů byl ovšem perzekvován spolu s ostatními; „neboť dle Norimberských zákonů jsem Židem“ (Peter Wallner, By Order of the Gestapo: A Record of Life in Dachau and Buchenwald Concentration Camps (1941), str.17-18). Podle Norimberských zákonů z roku 1935 byl za Žida považován každý s více než dvěma židovskými prarodiči, a to bez ohledu na vyznání.

7 Die Stimme, 11. března 1938, str. 1

8 Jüdische Presse, 11. března 1938, str. 1

9 Šábes či šabat trvá od slunce západu v pátek do setmění v sobotu večer.

10 V roce 2019 v přepočtu něco kolem osmdesáti korun.

11 Kříž s každým ramenem zakončeným do podoby písmene „T“.

12 Výjevy tohoto dne popisuje George Gedye (Fallen Bastions, str. 287-296), britský novinář žijící ve Vídni a píšící pro Daily Telegraph a New York Times.

13 Z tohoto důvodu stanovil Schuschnigg cynicky minimální věk pro hlasování v referendu na čtyřiadvacet; většina nacistů byla mladších.

14 The Times, 11. března 1938, str. 14; též Neues Wiener Tagblatt (Tages-Ausgabe), 11. března 1938, str. 1.

15 Gedye (Fallen Bastions, str. 290-93) popisuje výjevy daného večera

16 Ibid., str. 290; The Times, 12. března 1938, str. 12.

17 Citováno v Gedye, Fallen Bastions, str. 10 a 293 a v The Times, 12. března 1938, str. 12. Podle The Times hlásaly toho večera noviny v Berlíně, že Německo potlačilo „zradu marxistických krys“ z rakouské vlády, která prováděla „děsuplné krutosti“ proti lidem ve velkém počtu prchajícím směrem k německým hranicím. Těmito nepravdami si nacisté ospravedlňovali převzetí Rakouska.

18 Zdobný svatostánek, v němž se uchovávají svitky Tóry.

19 Čtecí pult, využívaný rabínem, orientovaný čelem k arše.

20 Synagoga je popisována jako toho večera „überfüllt“ – „přelidněná“, „přecpaná“ (Hugo Gold, Geschichte der Juden in Wien: Ein Gedenkbuch (1966), str. 77; Erika Weinzierlová, „Christen und Juden nach der NS-Machtergreifung in Österreich“ v Anschluß 1938 (1981), str. 197-8).

21 Gedye, Fallen Bastions, str. 295. Nenávist vůči katolíkům vycházela z nevraživosti kvůli otázkám, jako byly například nacistické pokusy popírat Starý zákon a židovský podíl na křesťanství či církevní uznávání neárijských konvertitů a odsouzení rasismu ze strany Vatikánu (David Cesarini, Final Solution: The Fate of the Jews 1933-49 (2016), str. 114-16 a 136).

22 Citováno v Cesarini, Final Solution, str. 148.

23 Gedye, Fallen Bastions, str. 295.

24 Oswald Dutch, Thus Died Austria (1938), str. 231-2; viz též Neues Wiener Tagblatt, 12. března 1938, str. 3; Banater Deutsche Zeitung, 13. března 1938, str. 5; The Times, 14. března 1938, str. 14.

25 Neues Wiener Tagblatt, 12. března 1938, str. 3.

26 Gedye, Fallen Bastions, str. 282.

27 Arbeitsturm, 13. března, 1938, str. 5; The Times, 17. dubna 1938, str. 14.

28 Není jisté, o kterou policejní stanici šlo. Nejpravděpodobnější variantou je Leopoldsgasse, stanici útvaru Schutzpolizei Gruppenkommando Ost, uniformované říšské policie (Reichsamter und Reichsbehörden in der Ostmark, str. 207, AFB)

29 Na základě pamětí Fritze Kleinmanna: Reinhold Gärtner a Fritz Kleinmann, Doch der Hund will nicht krepieren: Tagebuchnotizen aus Auschwitz (2012); a také na základě svědectví Kurta Kleinmanna a Editina syna, Petera Pattena; další podrobnosti vycházejí z různých dobových zdrojů.

30 Důkazy Moritze Fleischmanna, sv. 1, relace 17, TAE; George E. Berkley, Vienna and Its Jews: The Tragedy of Success, 1880s–1980s (1988), str. 259; Marvin Lowenthal, The Jews of Germany (1939), str. 430. Viz také The Times, 31. března 1938, str. 13; 7. dubna 1938, str. 13.

31 Gedye, Fallen Bastions, str. 354.

32 Doslova „připojení“; násilné sjednocení Rakouska s Německem.

33 The Times, 8. dubna 1938, str. 12; 11 dubna 1938, str. 11; též Gedye, Fallen Bastions, str. 9.

34 The Times, 11. dubna 1938, str. 12. Dokonce i samotné volební lístky byly dílem propagandy, obsahovaly velký kruh uprostřed za „ANO“ (pro anšlus) a menší na straně pro „NE“.

35 The Times, 12. dubna 1938, str. 14.

36 The Times, 9. dubna 1938, str. 11.

37 The Times, 23. března 1938, str. 13; 26. března 1938, str. 11; 30. dubna 1938, str. 11.

38 Bentwich, „Destruction“, str. 470.

39 Ibid.; Herbert Rosenkranz, „The Anschluss and the Tragedy of Austrian Jewry 1938–1945“ v The Jews of Austria, ed. Josef Fraenkel (1970), str. 484.

40 Dachau, založené v roce 1933 v nepoužívané továrně, bylo prvním vyčleněným koncentračním táborem. V létě roku 1938 fungovaly v Německu čtyři velké tábory (plus několik menších): Dachau, Buchenwald, Sachsenhausen a Flossenbürg, krátce nato bylo otevřeno několik dalších – včetně Mauthausenu v Rakousku, zprovozněného v srpnu 1938 (viz Nikolaus Wachsmann, KL: A History of the Nazi Concentration camps (2015); Cesarani, Final Solution ; Laurence Rees, The Holocaust: A New History (2017)).

41 Říšské ministerstvo pro vnitřní nařízení, 17. srpna 1938, v Yitzhak Arad, Israel Gutman a Abraham Margaliot, Documents on the Holocaust, 8th edn, překl. Lea Ben Dor (1999), str. 98–9.

42 Svědectví B.306, AWK

43 Svědectví B.95, AWK.

44 Takto události popisoval bruselský korespondent The Times (27. října 1938, str. 13). Associated Press v Chicago Tribune (27. října 1938, str. 15) přidal podrobnosti o fotoaparátu, zvýšil počet zúčastněných nacistů na čtyři a přidal anonymní tvrzení o tom, že byli nacisti povaleni a zkopáni.

45 Neues Wiener Tagblatt, 26. října 1938, str. 1.

46 Völkischer Beobachter, 26. října 1938, str. 1, citováno v Peter Loewenberg, „The Kristallnacht as a Public Degradation Ritual“ v The Origins of the Holocaust, ed. Michael Marrus (1989), str. 585.

47 Neues Wiener Tagblatt, 8. listopadu 1938, str. 1.

48 „Noc rozbitého skla“ je sice v angličtině běžným překladem, ale „křišťálová“ je přesnější.

49 Telegram Reinharda Heydricha všem policejním ústředím, 10. listopadu 1938, v Arad et al., Documents, str. 102–4.

50 Britský generální konzul ve Vídni, dopis, 11. listopadu 1938, Ministerstvo zahraničí (VB), Papers Concerning the Treatment of German Nationals in Germany 1938–1939 (1939), str. 16.

2.

Zrádci lidu

אבא

Odvedli je na okresní policejní ústředí, do impozantní budovy z rudých cihel a kamenného zdiva poblíž zábavního parku v Prateru. 51 1 Kleinmannovic rodina strávila v Prateru nejedno prázdninové odpoledne, procházela se po lánech zelených trávníků, odpočívala v pivní zahrádce, děti si užívaly jízdy a další atrakce lunaparku. Teď, za ponurého zimního rána, byly brány zamčené a ocelová pavučina ruského kola se vypínala nad střechami jako hrozba. Gustav s Fritzem projeli kolem vstupu do parku, aniž by ho zahlédli, v náklaďáku nacpaném dalšími židovskými muži z Leopoldstadtu.

Otce se synem nahlásili úderným jednotkám sousedé: muži, kteří patřili ke Gustavovým nejbližším přátelům, tzv. Du-Freunden 52 , s nimiž si povídával, usmíval se na ně, znal je a věřil jim, oni znali jeho děti i jeho životní příběh. Přesto ho bez jakéhokoli nátlaku či provokace hodili přes palubu.

Na policejní stanici vyložili zatčené z náklaďáku a nahnali je do budovy nepoužívaných stájí. 53 2 Tam už čekaly stovky jiných mužů a žen. Většinu z nich odvlekli z domova stejně jako Gustava a Fritze, stovky dalších sebrali následujícího rána, když se postavili do fronty u ambasád a konzulátů cizích zemí ve snaze utéct; 54 3 jiné prostě zatkli náhodně na ulici. Stačilo vyštěknout otázku: „ Jude oder Nichtjude? “ 55 Pokud přišla odpověď „Žid“, nebo pokud tomu vzezření dotazovaného jen trochu nasvědčovalo, skončil okamžitě na korbě náklaďáku. Některé hnali ulicemi, kde na ně útočil dav. Nacisté tomu říkali Volksstimme , hlas lidu, a ten vyl ulicemi se silou sirén, pokračoval stále dál i se světlem svítání; noční můra, ze které se teď už nebylo možné probudit.

Šest a půl tisíce Židů – většinou mužů – bylo předvedeno na policejní stanice po celém městě, 56 4 z nichž žádná nebyla tak plná jako ta u Prateru. Po první vlně zatýkání cely přetékaly a lidé v koňských stájích teď byli natěsnáni tak, že museli stát s rukama nad hlavou. Někteří si museli kleknout, aby přes ně mohli přelézt nově příchozí.

Gustav s Fritzem se v tlačenici drželi při sobě. Hodiny se vlekly a oni stáli nebo klečeli, hladoví, žízniví, s bolavými klouby, obklopení reptáním, vzdechy a modlitbami. Zvenku ze dvora k nim doléhaly zvuky vysmívání a bití. Každých pár minut zavolali k výslechu dva nebo tři lidi. Nikdo se nevrátil.

Fritz a jeho otec už ztratili pojem o tom, kolik hodin přečkali, když konečně ukázali na ně a oni se probili davem těl ke dveřím. Odvedli je do další budovy, před porotu úředníků. Celým výslechem se proplétala nit urážek – židovské prase, zrádce lidu, židovský zločinec . Každý z vězňů se musel představit pomocí těchto nesmyslů, přijmout je a opakovat je. Otázky byly stejné pro každého: Kolik peněz máš v úsporách? Jsi homosexuál? Máš poměr s nějakou árijskou ženou? Pomáhal jsi někdy při potratu? Jakých společností a stran jsi členem?

Na základě výslechu a zhodnocení byli zatčení rozděleni do kategorií. Ty s označením Zurück (zpět) vrátili pod zámek, aby počkali na další úkony. Kategorii Entlassung (propuštění) pustili na svobodu – většinou ženy, starší lidi, mladistvé a cizince zatčené omylem. Označení, kterého se všichni děsili, bylo Tauglich (schopen), což znamenalo Dachau nebo Buchenwald, případně další jméno, o němž se začínalo proslýchat: Mauthausen, tábor, který Němci postavili přímo v Rakousku. 57 5

Zatímco čekali na verdikt, umístili Gustava s Fritzem do místnosti v mezaninu s výhledem na dvůr. Odtamtud mohli vidět zdroj hluku, který slyšeli prve. Muži venku byli donuceni seřadit se do těsných řad se zdviženýma rukama, načež je šikanovali a bili příslušníci úderných jednotek, vyzbrojení holemi a biči. Donutili je lehnout si, postavit se, překulit; přitom je bičovali, kopali, vysmívali se jim, roztírali jim bláto po kabátech a kvalitních oblecích, klobouky jim váleli po zemi. Několik mužů si vzali stranou a těžce je zbili. Ti, kteří se zrovna neúčastnili „gymnastiky“, museli skandovat: „Jsme židovští zločinci! Jsme židovská prasata!“

U toho všeho postávala regulérní policie, chlapi, kteří léta sloužili a znali židovskou komunitu z Leopoldstadtu, a pomáhala, jak se po nich chtělo. Přestože mučení se zúčastnil jen málokdo, nikdo z nich neprotestoval. Přinejmenším jeden zkušený policista se do násilí na nádvoří zapojil. 58 6

Po dlouhém čekání se Fritz a Gustav konečně dozvěděli své rozsudky. Fritz, teprve patnáctiletý, dostal označení Entlassung . Mohl odejít. Gustava označili Zurück : zpátky do cely. Fritz nemohl dělat vůbec nic, jen se zděšeně dívat, jak jeho tatínka vlečou pryč.

בן

Když Fritz opouštěl policejní stanici, byl už večer. Domů šel pěšky a sám, kolem známého vstupu do Prateru. Touhle cestou šel předtím už mnohokrát – potom, co si šel s kamarády zaplavat do Dunaje, po dnech strávených v parku, s chutí sladkého dortu v ústech nebo napumpovaný adrenalinem. Teď cítil jen prázdnotu.

Ulice působily zasmušile a krhavě, jako v kocovině po večerní pařbě. Leopoldstadt byl zdevastovaný, chodníky v nákupních ulicích a na Karmelitermarkt poseté skleněnými střepy a rozštípaným dřevem.

Fritz se vrátil domů do bytu, do náručí své matky a sester. „Kde je tatínek?“ ptaly se ho. Řekl jim, co se stalo a že si tam tatínka nechali. Na mysl jim znovu vyskákala všechna ta příšerná jména: Dachau, Buchenwald. Čekali celou noc, ale nikdo nepřišel; opatrně se vyptávali, ale nepodařilo se jim zjistit vůbec nic.

Zprávy o pogromu se setkaly s vlnou odporu po celém světě. Spojené státy na protest odvolaly velvyslance z Berlína 59 7 , prezident prohlásil, že se zprávy „hluboce dotkly amerického lidu… Jen těžko můžu uvěřit, že se takové věci mohou odehrát i ve 20. století“. 60 8 Londýnský The Spectator (tehdy liberální levičácký časopis) napsal, že „barbarství v Německu dosáhlo takových obřích rozměrů, provází ho nelidskost tak ďábelská a nese znaky natolik nezaměnitelné oficiální organizace, že se jeho dopady … zatím nedají předpovídat“. 61 9

Nacisté nicméně odmítli nařčení z krutostí jako lživé zprávy vytvořené za účelem odvedení pozornosti od skutečných nehorázností – teroristické židovské vraždy německého diplomata. Sami sobě pogratulovali za to, že Židům připravili adekvátní odvetu, „výraz spravedlivého odporu z nejširších vrstev německého lidu“. 62 10 Odsouzení ze zahraničí byla odmítnuta coby „špína a hnus, vytvořený ve známých centrech imigrace – Paříži, Londýně a New Yorku – pod vedením Židy ovládaného světového tisku“. 63 11 Zničení synagog znamenalo to, že Židé „teď už nemohou spřádat pikle proti státu pod rouškou náboženských obřadů“. 64 12

Fritz, Tini, Herta, Edith a Kurt čekali celý pátek, ale o Gustavovi se jim nepodařilo zjistit vůbec nic. A pak, když se snesl soumrak a začal šábes, někdo zaťukal na dveře. Nervózní Tini je šla otevřít. A tam stál on – její manžel, živý.

Vyčerpaný, vyhladovělý, dehydrovaný, vychrtlejší než obvykle. Gustav vstoupil do místnosti jako navrátivší se z hrobu, vstříc výbuchu radostné úlevy. Odvyprávěl svůj příběh. Nacističtí důstojníci zaznamenali jeho službu za první světové války a staří přátelé u policie přísahali na řadu jeho bojových zranění i vyznamenání. Aktuální nařízení z nejvyšších míst SS vylučovalo ze zátahu veterány společně s nemocnými, přestárlými či mladistvými. 65 13 Dokonce ani nacisti se zatím neodvážili zajít tak daleko, aby odsoudili válečného hrdinu do koncentračního tábora. Gustav Kleinmann mohl odejít.

Během několika dalších dnů začaly transporty. Flotily zelených policejních antonů s přezdívkou Grüne Heinrich odjížděly v kolonách od policejních stanic po celém městě, nacpané židovskými muži – včetně válečných veteránů, kterým ovšem scházela Gustavova vyznamenání či známí u policie. Všechny vozy mířily na stejné místo: k nakládacím rampám železniční stanice Westbahnhof. Tam nahnali vězně do nákladních vagonů. Některé odvezli do Dachau, některé do Buchenwaldu. Mnohé z nich už nikdy nikdo nespatřil.

אבא

Gustav si bezmyšlenkovitě obtáčel proužek látky kolem prstů: odstřižek, kousek odpadu, pozůstatek jeho živobytí. Ulicí se odrážela ozvěna úderů kladiva, jak dělník naproti zatloukal hřebíky do prken zakrývajících rozbité výlohy Židy vlastněného obchodu. Teď už ale Židům nepatřil.

Díval se ulicí Im Werd a napříč náměstím a Leopoldsgasse. Zastavoval se pohledem u podniků, které kdysi patřily židovským přátelům a teď buď zely prázdnotou, nebo je provozovali gójové. Stejně jako sousedé, kteří ho s Fritzem udali příslušníkům SA, byli mnozí z nových vlastníků přáteli těch, kterým obchody sebrali. Ochshornovu parfumérii na protilehlém rohu náměstí teď vlastnil Willi Pöschl, soused z Gustavova domu. Řezníci, drůbežáři a ovocnáři přišli o trhové stánky. Další z Gustavových přátel, Mitzi Steindlová, se nadšeně účastnila vytlačení Židů a zabrání jejich obchodů. Před tím vším byla chudá a Gustav jí často zaměstnával jako šičku, jen aby jí vypomohl.

Celá třída byla označena za nepřátele lidu a ve vidině okamžitého zisku se teď přítel obracel proti příteli bez váhání či zastírání. Mnozí si v takových štvanicích, zastrašování, rabovaní, bití či transportacích přímo libovali. V očích naprosté většiny, až na několik málo výjimek, nemohli být Židé přáteli, protože jak se může nebezpečné, predátorské zvíře přátelit s lidskou bytostí? To bylo nemyslitelné.

Jeden z anglických novinářů si všiml: „Je pravda, že Židé v Německu nebyli formálně odsouzeni k smrti; jenom jim znemožnili žít.“ 66 14 Tváří tvář takové nemožnosti si jich spousta vzala život, protože přijali nevyhnutelné, a nespadli tak do této beznadějné životní nicoty. Mnoho dalších se rozhodlo odejít a najít si život někde jinde. Každý den od anšlusu se rakouští Židé pokoušeli emigrovat, ale teď jejich počet i zoufalství rostlo.

משפחה

Gustav a Tini mluvili o odchodu. Tini měla příbuzné a přátele, kteří už před mnoha lety odešli do Ameriky. Jenže opustit Říši bylo teď pro židovskou rodinu bez prostředků či vlivu nesmírně obtížné. Za pět a půl roku od chvíle, kdy nacisté převzali moc v Německu, emigrovaly desítky tisíc Židů, jenže všechny národy na světě čím dál víc odmítaly přijímat příliv migrantů a uprchlíků.

V Rakousku kontroloval židovskou emigraci – a život všeobecně – Adolf Eichmann. Rozený Rakušan a bývalý úředník u výzvědné a bezpečnostní odnože SS se stal největším odborníkem organizace na židovskou kulturu a záležitosti. 67 15 Jeho řešením „židovského problému“ bylo, v první řadě a především, motivovat Židy k odchodu za pomoci Říšské ústředny pro židovskou emigraci. Oživil činnost Israelitische Kultusgemeinde (IKG), vídeňské organizace pro kulturu a prosperitu Židů, když začlenil její vedení do svého aparátu. IKG sbírala informace o Židech a koordinovala byrokratické kroky potřebné k jejich odjezdu.

Přestože se nacisté chtěli Židů zbavit, nedokázali odolat pokušení nastavit jim přitom až krutě obtížné podmínky. V průběhu procesu je připravili o veškeré jmění, uvalovali na ně různé vyděračské daně a poplatky, například třicetiprocentní daň za „opuštění Říše“ či dvacetiprocentní „smírčí“ daň (trest za „ohavné zločiny“ židovstva) 68 16 , vždy počítáno z veškerého majetku, k tomu tučné úplatky či směnné kurzy zahraničních měn, rovnající se čisté krádeži. Navíc daňové narovnání každého uchazeče platilo pouze několik měsíců, jenže získání víza často trvalo déle. Budoucí emigranti tak byli často přeřazeni znovu na úplný začátek a museli vše zaplatit ještě jednou. Nacistická vláda musela ve výsledku půjčit IKG peníze, aby pomohla zaplatit ožebračeným Židům za cestovní doklady a cizí měnu. 69 17 Nacistická nenávist tak vlastně nasypala písek do soukolí stroje, který sama uvedla do chodu.

Nejtěžší bylo najít místo, kam emigrovat. Lidé po celém světě odsuzovali nacisty a kritizovali vlastní vlády za to, že nepřijímají dost uprchlíků. Jenže tito aktivisté tvořili menšinu proti těm, kdo mezi sebou žádné imigranty nechtěli, protože se obávali, že jim nově příchozí seberou živobytí a rozvrátí společnost. Německý tisk se vysmíval pokrytectví ostatního světa, jenž dělal tolik povyku kvůli údajnému ubohému osudu Židů, přitom pro ně odmítal hnout prstem. The Spectator to popsal jako „nehoráznost, obzvláště pro křesťanské svědomí, že moderní svět se vším svým bohatstvím nedokáže poskytnout těmto utečencům domov“. 70 18

Pro Kleinmannovy se stalo jejich domovské město, slovy britského novináře:

…městem perzekuce, městem sadismu… jakékoli množství příkladu krutostí a bestialit nemůže popsat čtenáři, jenž to sám nezažil, atmosféru Vídně, vzduch, jejž musí rakouští Židé dýchat… hrůzu při každém zazvonění u dveří, zápach krutosti ve vzduchu… Nasajte tu atmosféru a pak pochopíte, proč se rodiny či přátelé neváhali rozdělit a rozprchnout do všech koutů světa. 71 19

Dokonce ani po křišťálové noci nedovolily zahraniční vlády, konzervativní tisk i převládající demokratická vůle příchod více než tenoučkého pramínku židovských emigrantů. Když se lidé ze západu podívali na Evropu, neviděli totiž jen pár stovek tisíc Židů v Německu a Rakousku, ale za nimi i další tisíce v ostatních východoevropských zemích a tři miliony v Polsku. Všechny tyto země nedávno přijaly antisemitské zákony.

„Je to ostudné divadlo,“ prohlásil Adolf Hitler, „když se díváme na to, jak celý demokratický svět přetéká soucitem s ubohými mučenými Židy, ale když dojde na pomoc, zůstává zatvrzelý a umíněný.“ 72 20 Hitler se vysmíval Rooseveltovu „takzvanému svědomí“; ve Westminsteru poslanci ze všech stran horovali za potřebu Židům pomoci, jenže ministr vnitra sir Samuel Hoare varoval před „skrytými podezřeními a obavami z přílivu cizinců“ a brojil proti masové imigraci. 73 21 Členové parlamentu, na popud labouristických poslanců George Woodse a Davida Grenfella, nicméně prosadili koordinovaný projekt na pomoc židovským dětem – za účelem záchrany „mladé generace skvělých lidí“, kteří „nikdy neváhali přispět hezky a velkoryse k životu národů, jež jim poskytly azyl“. 74 22

Židé v Říši mohli mezitím jen přežívat, vystávat ve frontách před velvyslanectvími západních zemí a čekat v naději, že jejich žádost uspěje. Pro tisíce z nich v koncentračních táborech bylo vízum jedinou šancí. Stovky lidí ve Vídni přišly o domov a mnozí další váhali s podáním žádosti o výjezd kvůli obavám ze zatčení. 75 23

Gustav neměl ani peníze, ani majetek, nemohl si tedy vykoupit cestu ven přes upírskou byrokracii. Neměl ani přílišnou důvěru ve své vlastní schopnosti začít nový život v cizí zemi. Rozhodnutí záleželo na Tini, která prostě nedokázala na odjezd ani pomyslet. Měla ve Vídni kořeny, narodila se tu a vyrostla. Kam mohla ve svém věku odejít, aniž by se cítila vytržená ze svého prostředí? Její děti byly ovšem něco jiného. Zvlášť se bála o patnáctiletého Fritze; nacisti ho už odvedli jednou a klidně to můžou udělat znovu. Nebude trvat dlouho a přijde o svou ochranu – nízký věk.

V prosinci 1938 odjelo více než tisíc židovských dětí z Vídně do Británie – první část z plánovaných pěti tisíc, přijatých vládou Spojeného království, která pro jednou splnila své slovo. 76 24 Díky takzvaným Dětským transportům našlo nakonec v Británii útočiště přes deset tisíc dětí. Přesto šlo stále jen o zlomek těch, kteří potřebovali pomoc. Britové navrhli otevření Palestiny pro dalších deset tisíc dětí. Tini se o tomto návrhu doslechla a doufala, že se jí podaří Fritze do jednoho z transportů umístit; 77 25 už byl dost starý na to, aby ho mohla poslat pryč samotného a aby se dokázal uživit prací, což neplatilo o osmiletém Kurtovi. Jednání o Palestině se táhla celé měsíce. Arabové se obávali, že budou ve vlastní zemi přečísleni, že přijdou o většinu práv, která si právě mohli užívat, a že ztratí veškeré naděje na budoucí nezávislý palestinský stát. Jednání nakonec ztroskotala. 78 26

Zatímco se zbytek rodiny rozčiloval a váhal, Edith Kleinmannová byla neochvějně odhodlána odejít. Kromě potupy a útoků, jež musela vytrpět, nemohla jako živý a společenský člověk unést omezení, rovnající se svým způsobem vězení. Musí se dostat pryč stůj co stůj.

Edith pomýšlela na Ameriku a sehnala si dvě potřebná dobrozdání od matčiných příbuzných, ochotných zajistit pro ni bydlení a podporu. Takto vybavena se vydala na konci srpna 1938 na americkou ambasádu, kde podala žádost o výjezdní povolení. 79 27 Celý systém byl zahlcený uchazeči a cíleně přiškrcený na obou koncích – ministerstvem zahraničních věcí i nacistickým režimem. S blížícím se koncem roku Edith hrozilo, že zůstane ve Vídni uvězněná navždy. Po křišťálové noci už nevydržela čekat a rozhodla se, že v Anglii má větší šanci.

Velké množství Židů – většinou žen, které měly větší šanci projít prověrkou – se už od začátku léta upínalo právě na Británii. V určené části The Times se začaly objevovat s nadějí podávané inzeráty. 80 28 Podávali je všichni od pokojských, kuchařů, řidičů a chův po zlatníky, advokáty, učitele hry na klavír, mechaniky, učitele jazyků, zahradníky a knihovníky. Leckdo se nabízel na méně kvalifikovanou práci. Objevovala se stále stejná sebedoporučení: „dobrý učitel“, „dokonalý kuchař“, „dobrý údržbář“, „zkušený“, „skvělá osobnost“. S postupujícím časem nabývaly inzeráty viditelně na zoufalství: „jakákoli práce“, „naléhavě hledám“, „s chlapcem, 10 let (v dětském domově, je-li třeba)“, „neprodleně“… žádosti lidí, kolem nichž rostou zdi vězení a jeho dveře se přivírají.

Největší naději na udělení víza měli domácí sloužící s certifikátem. 81 29 Blízká sousedka Kleinmannových, Elka Jungmannová, si podala inzerát podobný stovkám dalších:

KUCHAŘKA, dlouhodobé reference (Židovka), také hospodyně, ovládá veškeré domácí práce, hledá místo. --- Elka Jungmannová, Vídeň 2, Im Werd 11/19. 82 30

Edith, coby kloboučnická učnice, nemohla žádné schopnosti v oblasti domácích prací nabídnout a nechtělo se jí ani žádné nabírat. Dobře se oblékala, dobře žila a sama sebe považovala za dámu. Uklízet dům? To neměla v povaze. Tini si ji ale vzala do parády, naučila ji, co mohla, a obstarala jí místo hospodyně u dobře situované židovské rodiny. Edith u nich pracovala měsíc a oni jí dali velkorysé doporučení s potvrzením, že u nich pracovala měsíců šest. S obrovskou dávkou štěstí se pak Edith podařilo sehnat pracovní smlouvu v Anglii. Teď už potřebovala jen vízum a povolení nacistických úředníků.

To byl celkem oříšek. Britská vláda udělovala jen několik víz denně. 83 31 Fronta na britském velvyslanectví byla dlouhá a bolestivě pomalá. Všichni členové rodiny se čtyřiadvacet hodin denně střídali na Edithině místě. Sžíral je chlad, ale oni drželi pořadí a fronta se den za dnem posouvala. Chodníky venku ucpávaly davy uchazečů, které pravidelně rozháněla policie; občas se objevili příslušníci SA a zmlátili Židy lanem. 84 32 Trvalo celý týden, než Edithino místo postoupilo za velký portál paláce Caprara-Geymüller, hostícího tehdy britský konzulát. 85 33 Pustili ji dovnitř a ona podala žádost. Pak čekala. Konečně, na začátku ledna 1939, obdržela vízum.

Rozloučení s Edith bylo pro všechny bolestné. Nikdo z nich si nedokázal představit, jak nebo kdy se znovu uvidí. Nastoupila do vlaku, zmizela jim ze životů směrem za novou existencí a zanechala v rodině prázdno.

Během několika dnů se Edith nalodila na trajekt plující přes Lamanšský průliv, a zanechala tak hrůzu a týrání a nebezpečí za sebou, stejně jako všechno, co znala, a všechny, které milovala, plna obav o to, co se s nimi stane. Po mnoha letech, když zestárla a o té době vyprávěla svým dětem, se vždy na tomto místě odmlčela, jako by ta bolest zůstávala stále stejně ostrá, dlouho poté, co se všechny ostatní hrany obrousily – vzpomínka na loučení však zůstala silnější, než cokoli z toho, co se stalo předtím.

משפחה

Obležená židovská komunita ve Vídni byla už jen vybledlým obrazem sebe sama. Jeden z návštěvníků se na začátku léta roku 1939 vyjádřil, že je to tu horší než kdekoli v Německu; celé ulice obchodů a domů v Leopoldstadtu zůstávaly poté, co z nich vyhnali Židy, prázdné. Dříve rušné tepny byly teď opuštěné a „celé to na nás působilo jako úplně mrtvé město“. 86 34

Sionistická Alija mládeže, jejíž oficiální náplní bylo připravovat mladé Židy na život v kibucu v Palestině, odvedla heroické množství práce mezi dětmi, jimž zajišťovala výuku, trénink řemesel i zdravotnictví i pomoc v hmotné nouzi. Více než dvě třetiny zbývajících vídeňských Židů teď závisely na charitě, vesměs v rámci vlastních společenství. Ven vycházeli jen tehdy, pokud nebylo zbytí. Ve většině okrsků pro ně pobyt venku po setmění znamenal ohrožení, zvlášť o večerech, kdy se konala setkání nacistické strany; pak vždycky došlo k nějaké brutalitě, protože se příslušníci SS a SA opili vlastním řečněním. Některé čtvrti pak byly příliš nebezpečné v jakoukoli denní či noční hodinu.

Kleinmannovi se mezitím ve svém bytě semkli dohromady, aby zaplnili prázdný prostor po Edith. Kurt navštěvoval jednu z provizorních škol a jeho bratr a sestra se snažili vypomoci rodičům, jako to jen šlo. Toho léta dosáhl Fritz šestnácti let a musel si dojít pro novou legitimaci. Ze všech rodinných J-Karte fotografií válku nakonec přečkala jediná – ta Fritzova, na níž je zachycen hezky vyhlížející chlapec, oblečený jen ve vestě, pohlížející do objektivu s neskrývaným odporem.

Do Vídně občas přišel dopis od Edith. Byl vždy krátký a stručný. Edith se zapracovala jako pokojská a dařilo se jí dobře. Žila na předměstí Leedsu a pracovala pro Židovku původem z Ruska, paní Brostoffovou. O svých pocitech nepsala nic.

Edithiny dopisy chodily celé léto, ale pak najednou ustaly; 1. září napadlo Německo Polsko. Británie a Francie mu vyhlásily válku a mezi Edith a její rodinu spadla neproniknutelná opona.

Devět dní nato je potkala ještě daleko horší rána. 10. září totiž zatklo Fritze gestapo.

אבא

Po celé Říši se valila nová vlna zatýkání. Protože Německo vstoupilo do války s Polskem, byli všichni Židé polského původu prohlášeni za nepřátele ř íše. 87 35 Gustav, coby rakouský občan, měl být teoreticky v bezpečí. Lidé, kteří ho znali, nicméně moc dobře věděli, že se narodil v historickém Haličském království. Halič se v roce 1918 stala součástí Polska a jakýkoli Žid tam narozený byl teď v očích Německa Polák, a tudíž bezpečnostní hrozba.

Rána přišla v neděli, když byla doma v bytě Tini s Hertou, Fritzem a Kurtem. Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře. Všichni sebou trhli hrůzou.

Tini opatrně otevřela dveře a vykoukla ven. Tyčili se nad ní čtyři muži, všichni sousedé. Znala každou jejich tvář; každou rýhu pod očima i každý chlup na jejich tvářích – samé známé rysy. Všichni byli pracující muži, stejně jako Gustav – přátelé, jejichž manželky znala, jejichž děti si kdysi hrály s jejími. Stál tam Friedrich Novacek, strojírenský technik, a hlavně Ludwig Helmhacker, uhlíř. 88 36 Byli to ti samí, kteří Gustava udali úřadům o křišťálové noci a Ludwig a jeho malá parta nacistických kolaborantů volala od té doby ještě mnohokrát.

„Co od nás chceš tentokrát, Wickerle?“ zeptala se ho Tini podrážděně, zatímco se muži prodrali kolem ní do bytu. (Navzdory všemu si nemohla pomoct a oslovila Ludwiga familiární zdrobnělinou.) „Víš, že nic nemáme – nemáme dokonce ani co jíst.“ 89 37

„Jdeme pro tvého manžela,“ odvětil Ludwig. „Máme rozkazy; jestli tu Gustl 90 není, máme sebrat kluka.“ Kývl směrem k Fritzovi.

Tini měla pocit, jako by ji někdo fyzicky nakopl. Nebylo nic, co by mohla udělat, aby zabránila tomu, co se mělo stát. Chlapi chytili jejího drahého chlapce a odvedli ho ze dveří. Ludwig se před odchodem na chvíli zastavil. „Víš, vezmeme Fritzla na policii a až se Gustl přihlásí, může se kluk zase vrátit domů.“

Když se Gustav později toho dne vrátil, našel svou rodinu v hluboké panice a zármutku. Jakmile zjistil, co se stalo, neváhal ani minutu; otočil se a zamířil ze dveří, rovnou na policii. Tini ho popadla za paži. „Nedělej to,“ řekla mu. „Oni tě seberou.“

„Fritzla jim nenechám.“ Znovu zamířil ke dveřím.

„Ne!“ žadonila Tini. „Musíš utéct, běž někam a schovej se.“

Neměla šanci ho přesvědčit. Gustav nechal Tini slzám a zamířil na policejní stanici v Leopoldsgasse. Posbíral veškerou odvahu a nakráčel přímo k přepážce. Policejní důstojník ve službě k němu vzhlédl. „Jsem Gustav Kleinmann,“ řekl mu. „Přišel jsem se přihlásit. Máte mého syna. Vezměte si mě a jeho nechte jít.“

Policista se rozhlédl. „Jděte pryč,“ zamumlal. „Vypadněte odsud, sakra.“

Zmatený Gustav opustil budovu. Vrátil se domů, kde ho přivítala Tini, ráda, že ho vidí, ale rozrušená, že se nevrátil Fritz. „Zkusím to znovu zítra,“ řekl jí.

„Dřív pro tebe přijdou,“ odpověděla mu. Znovu ho zapřísahala, aby utekl a schoval se, on ale odmítl. „Odejdi teď hned,“ naléhala, „nebo pustím plyn a zabiju se.“ Kurt i Herta přihlíželi s hrůzou. Nezdolnost rodičů dávala rodině největší sílu; děsilo je, když je viděli, jak propadají zoufalství.

Tini nakonec prosadila svou. Gustav opustil byt se slibem, že si najde nějaký úkryt. Celý den a celý večer čekala Tini jako na jehlách, jestli nepřijde zaklepání na dveře. Nepřišlo. Místo toho se v noci vrátil Gustav. Neměl kam jinam jít a nedokázal snést pomyšlení na to, že nechá Tini a děti doma celou noc samotné. Nikdo nevěděl, koho by odvedli dalšího, pokud ho nacisti nenajdou.

Přišli si pro něho ve dvě hodiny ráno – bouchání na dveře, vlna chlapů štěkajících rozkazy proudící do bytu, ruce chápající se Gustava, pláč, prosby, poslední zoufalá slovní výměna mezi mužem a jeho ženou. Dovolili mu zabalit si malý uzlík věcí – svetr, šálu, náhradní ponožky. 91 38 A pak bylo po všem. Dveře se zabouchly a Gustav byl pryč.

51 Policejní úřad Leopoldstadt, ústředí místní uniformované police, sídlil na adrese Austellungstrasse 171 (Reichsamter und Reichsbehörden in der Ostmark, str. 204, AFB).

52 K lidem, s nimiž si tykal a oslovoval je křestním jménem.

53 Popis založen na vzpomínkách Fritze Kleinmanna v Gärtner a Kleinmann, Doch der Hund, str. 188; další podrobnosti: výpovědi očitých svědků B.24 (anon.), B.62 (Alfred Schechter), B.143 (Carl Löwenstein), AWK; dále svědectví Siegfrieda Mereckiho (Manuscript 166 (156)), Margarete Neffové (Manuscript 93 (205)) v Uta Gerhardt a Thomas Karlauf (eds), The Night of Broken Glass: Eyewitness Accounts of Kristallnacht, překl. Robert Simmons a Nick Somers (2012); Wallner, By Order of the Gestapo.

54 Britský generální konzul ve Vídni, dopis, 11. listopadu 1938, Ministerstvo zahraničí (VB), Papers Concerning the Treatment of German Nationals in Germany, 1938–1939 (1939), str. 16.

55 „Žid nebo gój?“

56 Přesný počet zdokumentovaných zatčení je 6547 (Melissa Jane Taylor, „Experts in Misery“? American Consuls in Austria, Jewish Refugees and Restrictionist Immigration Policy, 1938–1941 (2006), str. 48).

57 B.62 (Alfred Schechter), AWK. V té době sloužil tábor v Mauthausenu pro odsouzence, Židé v něm před válkou vězněni nebyli, přestože se tehdy vyprávělo, že ano (např. The Scotsman, 14. listopadu 1938; cf. Kim Wünschmann, Before Auschwitz: Jewish Prisoners in the Prewar Concentration Camps (2015), str. 183).

58 B.143 (Carl Löwenstein), AWK.

59 New York Times, 15, 26. listopadu 1938, str. 1.

60 Citováno ve Swiss National Zeitung, 16. listopadu 1938.

61 The Spectator, 18. listopadu 1938, str. 836.

62 Westdeutscher Beobachter (Kolín nad Rýnem), 11. listopadu 1938.

63 Ibid.

64 Nejmenovaný německý deník, citovaný britským generálním konzulem ve Vídni, 11. listopadu 1938, Ministerstvo zahraničí, Papers, str. 15.

65 Cesarani, Final Solution, str. 199.

66 The Spectator, 18. listopadu 1938, str. 836.

67 David Cesarani, Eichmann: His Life and Crimes (2005), str. 60 a dále.

68 Heydrich, citováno v Cesarani, Final Solution, str. 207.

69 Doron Rabinovici, Eichmann’s Jews: The Jewish Administration of Holocaust Vienna, 1938–1945, překl. Nick Somers (2011), str. 50 a dále; Cesarani, Final Solution, str. 147 a dále.

70 The Spectator, 29. července 1938, str. 189.

71 Ibid., 19. srpna 1938, str. 294.

72 Adolf Hitler, projev v Říšském sněmu, 30. ledna 1939, citováno v The Times, 31. ledna 1939, str. 14; a také v Arad et al., Documents, str. 132.

73 Daily Telegraph, 22. listopadu 1938; také Dolní sněmovna britského parlamentu, Hansard, 21. listopadu 1938, vol. 341, cc1428–83.

74 Daily Telegraph, 22. listopadu 1938; také Dolní sněmovna britského parlamentu, Hansard, 21. listopadu 1938, vol. 341, cc1428–83.

75 Svědectví B.226, AWK.

76 The Times, 3. – 12. prosince 1938.

77 Fritz Kleinmann, rozhovor z roku 1997.

78 Manchester Guardian, 15. prosince 1938, str. 11; 18. března 1939, str. 18.

79 Dopis leedské JRC, adresovaný Overseas Settlement Dept, JRC, Londýn, 7. června 1940, LJL.

80 The Times, inzerce, 1938–9 passim.

81 Louise London, Whitehall and the Jews, 1933–1948: British Immigration Policy, Jewish Refugees and the Holocaust (2000), str. 79.

82 The Times, 8. listopadu 1938, str. 4.

83 Systém zvládal prověřovat jen omezené množství žadatelů; více než muže bylo snadnější prověřit ženy ucházející se o místa služebných, proto více než polovinu Židů, přišedších v letech 1938-9, tvořily ženy. (Cesarani, Final Solution, str. 158). Ministerstvo vnitra uspišovalo proces tak, že nechávalo žádosti vyřizovat židovské uprchlické agentury, počet tím vzrostl na 400 za týden (ibid., str. 214).

84 Britský generální konzul ve Vídni, dopis, 11. listopadu 1938, Ministerstvo zahraničí (Spojené království), Papers, str. 15.

85 V této budově na Wallnerstrasse 8 dnes sídlí Vídeňská burza.

86 M. Mitzmann, „A Visit To Germany, Austria and Poland in 1939“, dokument 0.2/151, YVP.

87 Harry Stein (sbírka), Buchenwald Concentration Camp 1937–1945, ed. Gedenkstätte Buchenwald (2004), str. 115–16; Gärtner a Kleinmann, Doch der Hund, str. 80–81.

88 Fritz vzpomínal (rozhovor z roku 1997), že se třetí muž jmenoval Schwarz, nicméně nebyly nalezeny žádné záznamy o osobě toho jména, žijící na adrese Im Werd 11. Fritz si nevybavil jméno čtvrtého z mužů (velitele nacistů).

89 Tato slovní výměna vychází z rozhovorů, které poskytli Fritz a Kurt Kleinmannovi. Oba dva si výjevy vybavovali zcela živě.

90 Přátelská zdrobnělina, používaná ve východním Rakousku, např. Fritzl, Gustl.

91 Buchenwald, evidenční list vězně 1.1.5.3/6283389, ITS.

ČÁST II

Buchenwald

3.

Krev a kámen:

Konzentrationslager Buchenwald

אבא

Když se Gustav ujistil, že je sám, vytáhl malý kapesní zápisník a tužku. Svou průhlednou, kostnatou rukou si zapsal: „Do Buchenwaldu jsem přijel 2. října 1939 po dvoudenní cestě vlakem.“

Od onoho příšerného zatčení uplynulo už více než týden a za tu dobu se toho hodně stalo. I nejstručnější popis by zabral drahocenné listy zápisníku. Dařilo se mu ho schovávat, i když věděl, že pokud ho s ním přistihnou, čeká jej smrt. Nemohl vědět, jestli se někdy z tohoto místa dostane. Ať už se přihodí cokoli, tenhle deník bude jeho svědkem.

Uhladil stránku a pokračoval v psaní. „Z výmarského nádraží jsme běželi do tábora…“

בן

Dveře vagonu se se skřípěním otevřely a vnitřek zalilo světlo; okamžitě se rozezněla pekelná kakofonie ostrých rozkazů a štěkotu hlídacích psů. Fritz zamrkal a rozhlédl se, ohromen záplavou vjemů. 92 1

Jako by od chvíle, kdy Wickerl Helmhacker a jeho kámoši vyrvali Fritze z náručí jeho matky, uběhly celé věky. Jediná věc, kterou se utěšoval, byla víra, že pokud ho nepropustili, musel jeho tatínek uprchnout do bezpečí.

Fritze odvedli nejprve do hotelu Metropole, na ústředí vídeňského gestapa. Bylo zatčeno obrovské množství židovských mužů a esesáci se je pokoušeli někam umístit. Po několika dnech v gestapáckých celách převezli Fritze s tisícovkami dalších na fotbalový stadion poblíž Prateru. Tam je drželi pod zámkem v přecpaných, nehygienických podmínkách téměř celé tři týdny. Nakonec je odvezli na Westbahnhof a naložili do dobytčích vagonů.

Cesta do Německa trvala dva dny. Fritz, uvězněný v davu těl, zmítaný škubáním vlaku a stísněný těsnou blízkostí cizích lidí, šestnáctiletý chlapec v davu vystrašených, zpocených mužů. Mezi nimi všichni, koho si lze jen představit: otec rodiny ze střední vrstvy, obchodník, obrýlený intelektuál, dělník s vystouplými lícními kostmi, ošklivý, pohledný, tělnatý, vyděšený, chlap, který bral vše s klidem, chlap, který vřel rozhořčením, chlap podělaný strachy. Někteří mlčeli, někteří mumlali nebo se modlili, jiní nepřetržitě povídali. Každý z mužů jedinec s matkou, manželkou, dětmi, bratranci, povoláním a bydlištěm ve Vídni. Pro muže v uniformách venku u vagonu ale jenom živý inventář.

„Ven, židovská prasata – hned! Ven-ven-ven!“

Vystoupili do oslňujícího světla. Jeden tisíc a třicet pět Židů – zmatených, popletených, běsnících, vystrašených, omámených – se vyhrnulo z dobytčích vagonů na nakládací rampu výmarského nádraží do bouře urážek a ran a psího vrčení. 93 2 Na příjezd transportu se přišel podívat i dav místních lidí; stáli za strážemi z SS, posmívali se, šklebili, pokřikovali urážky.

Vězni – mnozí z nich s taškou a uzlíkem či dokonce kufrem – byli postrkováni, biti a křikem seřazeni do zástupů. Z nakládací rampy je nahnali do tunelu, pak znovu na vzduch, celou dobu v poklusu. Dav je doprovázel až na severní výpadovku z města.

„Utíkejte, židovská prasata, utíkejte!“

Fritz musel své ztuhlé a bolavé nohy do běhu nutit. Pokud některý z mužů zavrávoral, vybočil, nebo jen vypadal, že polevuje v tempu, nebo pokud promluvil na jiného, schytal ránu pažbou do ramene, do zad, do hlavy.

Esesáci byli horší než ti, které kdy Fritz viděl ve Vídni; patřili k  Totenkopfverbände , oddílu Umrlčích lebek; na čepicích a límcích nosili odznaky s lebkou a zkříženými hnáty a jejich brutalita odporovala zdravému lidskému rozumu. Opilci a sadisti se zakrnělým nebo pokrouceným myšlením a zdeformovanou duší, obdaření pocitem vlády nad osudem a téměř neomezenou mocí, byli vycvičeni, aby uvěřili, že právě oni jsou vojáky ve válce proti vnitřnímu nepříteli.

Fritz běžel a běžel do zdánlivě nekonečného násilného pekla. Městskou ulici střídaly kilometry a kilometry venkovské cesty. Smáli se jim a plivali na ně. Muže, kteří upadli, zesláblí věkem či vyčerpáním nebo vahou svého zavazadla, okamžitě zabili. Kdo se sehnul, aby si zavázal tkaničku, klopýtl a upadl, poprosil o vodu, byl bez váhání zastřelen. Cesta, stoupající do táhlého kopce, vedla do hustého lesa. Tam vězňům poručili zahnout na novou betonovou silnici. Veteráni jí říkali Krvavá cesta. Mnozí z vězňů při jejím budování zahynuli a s jejich krví se teď mísila krev po ní štvaných nově příchozích.

Fritz běžel a plíce mu hořely. Náhle se mu zdálo, že před sebou vidí povědomou, vysokou postavu. Zrychlil a muže dohonil. Měl pravdu – našel, navzdory vší pravděpodobnosti – svého tatínka! V těžké námaze, zmáčeného potem, s Tininým malým uzlíkem náhradního oblečení v podpaždí.

Gustavovi se Fritz zjevil jakoby z čistého nebe. Ale nebyl čas na úžas či dojemná setkání. Zůstávali potichu a blízko jeden druhému, zařadili se hlouběji do davu, aby se vyhnuli náhodným ranám a snažili se vytěsnit z hlavy občasné výstřely. Běželi se stádem, nahoru do kopce, hlouběji a hlouběji do lesa.

Rozlehlý kopec, pokrytý hustým bukovým lesem, se jmenoval Ettersberg. Celá staletí sloužil jako loviště sasko-výmarských vévodů a v dobách nedávnějších i jako oblíbené místo pro pikniky. Navštěvovali ho umělci a intelektuálové, mezi nimi i slavní Schiller a Goethe. 94 3 Město Výmar se stalo samotným epicentrem německého klasického kulturního dědictví; založením koncentračního tábora na Ettersbergu opatřil nacistický režim toto dědictví vlastním otiskem.

Konečně, po osmi kilometrech, které zabraly vězňům více než hodinu, se Krvavá cesta stočila k severu a vyústila do rozlehlého otevřeného prostoru, vymýceného uprostřed lesa. Na něm se nacházely rozeseté budovy všech možných velikostí i tvarů, některé dokončené, jiné stále ve výstavbě, mnohé sotva započaté. To byla kasárna a zázemí příslušníků SS, infrastruktura mašinérie, v níž sloužili vězni zároveň jako palivo i melivo. Buchenwald – pojmenovaný podle malebných bukových lesů, jež činily z kopce tak příjemné místo – byl víc než jen koncentrační tábor; sloužil jako modelové esesácké sídlo, jehož velikost měla nakonec soupeřit se samotným městem. To, co se odehrálo zde uprostřed bučin, mělo jednoho dne vrhnout temný stín na celé výmarsko-germánské dědictví. Většina z lidí zde uvězněných mu neříkala Buchenwald, ale Totenwald – Les mrtvých. 95 4

Cesta před nimi byla zahrazena širokou, nízkou vrátnicí, zasazenou do masivního plotu. To byl vstup do samotného vězeňského tábora. Na bráně se vyjímala dvě hesla. Nahoře na překladu bylo napsáno:

RECHT ODER UNRECHT – MEIN VATERLAND

Má vlast, v dobrém i špatném : samotná podstata nacionalismu a fašismu. A do kování samotné brány stálo vytepáno:

JEDEM DAS SEINE

Každému, co jeho jest . Nebo se to také dalo přečíst jako Každý dostane to, co si zaslouží .

Vyčerpaní, zpocení, krvácející příchozí byli nahnáni skrz bránu. Prošlo jí 1010 z nich; mrtvoly pětadvaceti mužů, kteří odjeli z Vídně, zůstaly ležet podél Krvavé cesty. 96 5

Ocitli se uvnitř neproniknutelného kordonu: rozlehlý tábor byl obehnán plotem z ostnatého drátu s dvaadvaceti strážními věžemi v pravidelných rozestupech, vybavenými světlomety a kulomety; plot byl tři metry vysoký a nabitý elektrickým proudem o napětí smrtících 380 voltů. Po venkovním obvodu patrolovaly hlídky a uvnitř se nacházel písčitý pruh zvaný „neutrální zóna“; kdokoli do ní vstoupil, byl zastřelen. 97 6

Bezprostředně za vstupní branou se nacházela velká nástupní plocha – Appelplatz , neboli shromaždiště. V jeho čele a po jedné straně stály budovy kasáren, ustupující v pravidelných, paprskovitých řadách dolů po svahu, a za nimi vyšší, patrové bloky. Gustava s Fritzem i ostatními nově příchozími seřadili do zástupů na shromaždišti. Stáli tam před namířenými hlavněmi, nejistí a neupravení, ve špinavých oblecích i pracovních šatech, svetrech a košilích, pláštěnkách, fedorách a kancelářských botách, čepicích a okovaných bagančatech, vousatí, plešatí, s ulíznutými vlasy, rozcuchaní. Zatímco stáli a čekali, přinesli těla mužů zavražděných po cestě a poházeli je mezi nimi.

Objevila se skupina nažehlených důstojníků SS. Jeden z nich, muž středního věku s buclatým obličejem a nahrbenou postavou, vystoupil. Byl to, jak se později dozvěděli, velitel tábora Karl Otto Koch. „Takže,“ prohlásil, „teď jste tady, židovská prasata. Jakmile se jednou dostanete sem do tábora, není cesty ven. To si pamatujte – odsud se živí nedostanete.“

Muži byli zapsáni do táborové evidence a každému z nich přidělili vězeňské číslo: Fritz Kleinmann – 7290; Gustav Kleinmann – 7291. 98 7 Rozkazy přicházely v matoucím přívalu, jemuž mnozí z Vídeňanů jen těžko rozuměli, protože nebyli zvyklí na německé dialekty. Museli se svléknout donaha a napochodovat do sprch, kde jim pustili téměř nesnesitelně horkou vodu (někteří byli tak slabí, že to nevydrželi a omdleli.) Poté je ponořili do kádě s pálící dezinfekcí. 99 8 Pak je posadili, stále nahé, na dvůr, kde jim ostříhali hlavy, aby je nakonec v další salvě ran pažbami či obušky nahnali zpátky na shromaždiště.

Tam jim rozdali táborové stejnokroje: dlouhé podvlíkačky, ponožky, boty, košili a výrazně modře pruhované kalhoty a kabátec, vše špatně padnoucí. Kdo měl zájem, mohl si za dvanáct marek na osobu koupit svetr a rukavice, 100 9 ale jen málokdo měl u sebe nějaké peníze. Veškeré jejich vlastní oblečení – včetně Gustavova balíčku – jim sebrali.

S oholenými hlavami a ve stejnokrojích už nebyl nikdo z nově příchozích samostatným jedincem, stala se z nich homogenní masa, identifikovatelná jen pomocí čísel, a jediným rozlišovacím znakem zůstalo občasné bříško nebo hlava vyčnívající nad ostatní. Prostřednictvím násilí při příchodu jim došlo, že se stali majetkem SS a že si s nimi mohou dělat, co se jim zlíbí. Každý z mužů obdržel pruh látky se svým číslem, který si musel přišít na prsa uniformy spolu se symbolem. Když si Fritz prohlédl ten svůj, uviděl, že sestává z Davidovy hvězdy, vytvořené z překrytých trojúhelníků, žlutého a červeného. Všichni měli stejný symbol. Červený trojúhelník značil, že se nacházejí (jako zatčení na základě toho, že jsou židovsko-polští nepřátelé státu) v takzvané „ochranné vazbě“ – ve smyslu „ochrany“ státu.) 101 10

Vězně pak zkontroloval další důstojník SS s obličejem placatým jako zadní strana lopaty. To byl, jak se později dozvěděli, zástupce velitele Hans Hüttig, sadista z celé duše. Chvíli je znechuceně přehlížel, pak zavrtěl hlavou a prohlásil: „Je neuvěřitelné, že až doteď mohli takoví lidé vůbec chodit po svobodě.“ 102 11

Odvedli je do „malého tábora“, karanténní ohrady na západní hranici shromaždiště, obehnané dvojitou řadou ostnatého drátu. Uvnitř nestály ubikace, ale čtyři veliké stany s dřevěnými, čtyři patra vysokými palandami. 103 12 V posledních týdnech dorazilo do Buchenwaldu přes osm tisíc nových vězňů, více než dvacetinásobek běžného množství, 104 13 stany byly tudíž přeplněné k prasknutí.

Gustav s Fritzem se dělili o pryčnu, jen dva metry širokou, se třemi dalšími muži. Neměli žádné matrace, jen holá dřevěná prkna. Každý dostal deku, mohli se tedy alespoň zahřát. Namačkali se jako sardinky, břicha prázdná, ale byli k smrti unavení, takže okamžitě usnuli.

Následujícího dne zaregistrovali nové vězně u táborového gestapa – vyfotografovali je, vzali jim otisky prstů a podrobili krátkému výslechu, což trvalo celé dopoledne. Odpoledne dostali první teplé jídlo: půl litru vodovatého guláše, ve kterém plavaly neloupané brambory a tuřín, trocha tuku a něco masa. Večerní jídlo sestávalo ze čtvrt bochníku chleba a kousku salámu. Chleba jim rozdávali po celých bochnících, a jelikož neměli nože, vedlo se jim při dělení střídavě, což obyčejně způsobovalo dohady a žárlivé výstupy.

V karanténě je drželi osm dnů a pak je nahnali do práce. Většinu z nich přidělili na těžkou dřinu v nedalekém kamenolomu, ale Gustav s Fritzem dostali na starost údržbu odpadů v jídelně. Pracovníci celý den poslouchali nadávky a otročili. Gustav si zapsal do deníku: „Viděl jsem, jak SS bijí vězně, dávám proto pozor na mého syna. Používáme oční kontakt; já chápu situaci a vím, jak se chovat. Fritzl to taky pochopí.“

Tím uzavřel svůj první zápis. Přelétl pohledem to, co doposud napsal, na pouhých dvou a půl stránkách se dostali až sem, při tolika obavách a nebezpečí. Osm dnů pryč. Kolik jich ještě přijde? 105 14

אבא

Gustav věděl, že zůstat v bezpečí znamená zůstat nepovšimnut. Jenže během dvou měsíců po příchodu do Buchenwaldu na sebe on i Fritz strhli pozornost tím nejnebezpečnějším způsobem, jaký si lze představit – Gustav nedobrovolně, Fritz úmyslně. 106 15

Každé ráno, hodinu a půl před svítáním, je z milosrdného spánku vytrhl pronikavý pískot. Pak nastoupili kápové a vedoucí bloku a křikem je pobízeli ke spěchu. Tihle chlapi byli pro nově příchozí šokem: patřili mezi jejich spoluvězně – většinou „zelené“, kriminálníky se zeleným trojúhelníkem na stejnokroji – ale esesáci je ustanovili za otrokáře a dozorce na ubikacích, aby si sami mohli držet od masy vězňů odstup.

Za pískotu píšťalek si Fritz s Gustavem nazuli boty a slezli dolů, po kotníky do studeného bláta na holé podlaze. Venku se tábor topil v elektrické záři podél linií plotu, na vršcích strážních věží i podél cest a na otevřených prostranstvích. Nahnali je na plac kvůli vyvolávání čísel a přidělili jim každému šálek kávy z mletých žaludů. Ta byla sladká, ale neměla sílu povzbudit, navíc vždycky vystydla ještě předtím, než se k nim dostala. Rozdělování trvalo dlouho a oni museli stát v tichosti; bez pohybu, v tenkém oblečení se celé dvě hodiny třásli chladem. Když nastal čas k odchodu do práce, začínalo teprve slunce osvětlovat první obrysy krajiny.

Gustav a Fritz si práci na kuchyňských odpadech neužili dlouho; nyní byli přiděleni k jednotce v lomu. Vytvořili pravidelné řady a vypochodovali ven skrz hlavní bránu, zabočili doprava po cestě vedoucí dolů mezi hlavním táborem a komplexem kasáren SS – uskupením velkých patrových cihlových budov, některých stále ve výstavbě, uspořádaných do oblouku jako lopatky větráku. Nacisti se vyžívali ve velkolepé architektuře dokonce i v koncentračních táborech – klamné zdání elegance, řádu a maskování noční můry.

Kousek níž po svahu prošli vězni skrz linii vnitřních stráží. Mimo hlavní tábor neexistovaly žádné ploty a pracovní prostory byly obklíčeny dobře organizovaným kordonem hlídek SS. Ty stály v pravidelných dvanáctimetrových rozestupech; každý druhý strážný byl vyzbrojen puškou nebo samopalem, ostatní obuškem. Po vstupu za linii hlídek byl každý, kdo ji překročil, bez váhání či varování zastřelen. Pro ty nejzoufalejší se stal úprk směrem k linii běžným způsobem sebevraždy. Někteří hlídkující esesáci se s oblibou bavili tím, že nutili vězně linii přeběhnout. Existoval „registr útěků“, do něhož se zapisovala jména esesáckých střelců spolu s body za zabití. Za ně se pak udělovala odměna v podobě opušťáku.

Kamenolom byl rozlehlý – světlá, vápencová jizva na zeleném zalesněném svahu. Pokud kdokoli zvedl hlavu a mlha a déšť mu to dovolily, naskytl se mu výhled do širé, zvlněné krajiny, táhnoucí se až k mlhavému obzoru na západě. Jenže nikdo hlavu nezvedal – ne déle než na kratičký okamžik. Práce byla těžká, bez přestávek, nebezpečná; muži v pruhovaném kopali kámen, lámali kámen, nosili kámen, a pokud polevili, dostali bití od kápů. Kápo měl za úkol chovat se drsně, k čemuž mu dopomáhalo vědomí, že pokud s ním esesáci nebudou spokojení, seberou mu postavení a zařadí ho zpátky mezi vězně, kteří nepromeškají příležitost k odplatě. 107 16

Z kamenolomu vedla úzká železnice, po níž jezdily velké ocelové sklápěcí vagony velikosti žebřiňáku a přepravovaly kámen z lomu na staveniště v okolí Buchenwaldu. Gustav a Fritz pracovali jako pohon vagonu; celý den spolu se čtrnácti dalšími muži museli zvedat a tlačit naložený vagon vážící kolem čtyř a půl tuny 108 17 nahoru do kopce na vzdálenost půl kilometru, zatímco na ně řvali a bičovali je kápové. Koleje byly položeny na náspu z drceného kamene, který jim klouzal a vrzal pod chatrnými botami či dřeváky. Museli sebou hýbat, a jakmile vagon vyprázdnili, museli ho ihned dostat zpět do lomu. Po cestě zpátky se rozjel vlastní vahou a šestnáct mužů na něm viselo, aby se nevymkl kontrole. Pády se zlomenými údy a rozbitými hlavami byly na denním pořádku. Vagon nezřídka vykolejil, někdy přímo do cesty dalšímu vagonu, a nechal za sebou řadu rozdrcených a rozčtvrcených mužů.

Zraněné přenášeli na ošetřovnu, nebo pokud šlo o Židy, na blok smrti – budovu pro nevyléčitelně nemocné. 109 18 Zmrzačeným mužům píchl lékař z SS smrtící injekci. 110 19 V nehygienických podmínkách, v nichž vězni žili a pracovali, mohlo i lehké zranění znamenat ohrožení života. Ztráta brýlí pro člověka se špatným zrakem se mohla snadno rovnat rozsudku smrti.

Gustav a Fritz se lopotili den za dnem a dařilo se jim vyhýbat se jak trestům, tak zraněním. „Činíme se,“ zapsal si Gustav do deníku.

Takto to pokračovalo dva týdny. Pak, 25. října, propukla v karanténním táboře úplavice a horečka. Protože neměli dost vody, pracovníci v kamenolomu pili z louží; právě to označili někteří za příčinu. Ve stanech se tísnilo přes 3500 oslabených mužů a jejich sociální zařízení sestávalo toliko z vykopané latríny, což znamenalo ideální úrodnou půdu pro epidemii. Osazenstvo tábora řídlo každým dnem o tucty mrtvých.

Náročný život v táboře šel nicméně dál. Každý den chudé dávky; každý den postávání celé hodiny na shromaždišti v chladu a dešti; každý den bití a zranění. Příslušníci SS zorganizovali zvláštní vendetu proti hlavnímu rabínovi jménem Merkl. Pravidelně ho zbili do krve a nakonec ho přinutili proběhnout linií stráží. A celou tu dobu se o úplavici nikdo nestaral a počet obětí rostl.

Několik Poláků hnaných hladem si prostříhalo cestu z malého tábora a vtrhlo do hlavní táborové kuchyně, odkud se vrátilo s dvanácti kilogramy sirupu, pochoutkou, která trochu vylepšila vězeňský jídelníček. Radost jim ale dlouho nevydržela. Na krádež se přišlo a celý malý tábor byl potrestán dvoudenní hladovkou. O pár dnů později někdo ukradl ze skladu maso v rosolu. Vězni dostali další dva dny bez jídla a museli k tomu stát od rána do večera na shromaždišti. Zatímco probíhala trestná přehlídka na shromaždišti, někdo se vloupal do prasečího chlívku na statku na severním konci tábora a ukradl jedno prase. Velitel tábora Koch (který žil v příjemném domě v komplexu Buchenwald a o nedělích vyrážel s manželkou a dětmi na procházky do buchenwaldské zoo) nařídil osobně hladovku pro každého, dokud se nepodaří zloděje dopadnout. Všem vězňům prohlédli stejnokroje, jestli na nich nenajdou stopy krve či pilin z chlívku. Tresty a výslechy se táhly celé tři dny, dokud se nezjistilo, že kradli chlapi od SS. 111 20

Živí, zesláblí hladověním, vystavování zničující dřině se ploužili tiše a sklíčeně jako přízraky již zemřelých.

A pak, zničehonic, se věci ještě zhoršily.

בן

Ve středu 8. listopadu 1939 odletěl Adolf Hitler do Mnichova, aby předsedal vzpomínkovému shromáždění nacistické strany u příležitosti výročí neúspěšného pivního puče, při kterém se v roce 1923 spolu se svými příznivci poprvé pokusili zmocnit vlády nad Bavorskem. Hitler setkání zahájil proslovem v honosné pivnici Bürgerbräukeller. Válka sotva začala, plánovaná invaze do Francie musela být odložena kvůli počasí a Hitler spěchal zpátky do Berlína. Kvůli tomu pronesl svou řeč o hodinu dříve, než ohlásil. Osmnáct minut po jeho odchodu – když měl být, podle původního plánu, uprostřed proslovu – explodovala s ničivou silou nálož ukrytá ve sloupu pivnice, zabila hrstku lidí stojících poblíž a zranila tucty dalších. 112 21

Německo bylo zděšeno. Přestože pachatel, německý komunista Georg Elser, neměl vůbec žádné vazby na Židy, v nacistických očích mohli Židé za každý špatný skutek. Následujícího dne – shodou okolností připadajícího na výročí křišťálové noci – se jim v koncentračních táborech krutě pomstili. V Sachsenhausenu podrobili esesáci vězně zastrašování a mučení, v Ravensbrücku zamkli židovské ženy v ubikačních blocích téměř na celý měsíc. 113 22 Nic z těchto krutostí se ale ani vzdáleně neblížilo tomu, co se odehrálo v Buchenwaldu.

Brzy ráno 9. listopadu byli všichni židovští vězni, včetně Gustava s Fritzem, odvoláni od pracovních oddílů zpět do hlavního tábora. Nařídili jim postavit se zády ke zdi bloků a po kontrole, zda jsou všichni, zahájil SS-Unterscharführer Johann Blank rituální pomstu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chlapec, který následoval svého otce do Osvětimi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.