František Niedl

Inspektor s velkým ptákem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9005-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9006-2 (mobi)

Prolog

Městečko Penderbrook se vlastně nevyznačovalo ničím, co by stálo za zmínku. Snad jen tím, že vypadalo stejně jako stovky podobných zapadákovů rozesetých po celých Státech. Dokonce se ani nedalo říct, že leží na březích nějaké řeky nebo aspoň říčky, protože nic takového Penderbrookem neprotékalo. Jen na jeho západním okraji ho obtékal zabahněný potok, na němž bylo pozitivní aspoň to, že voda protékající jeho korytem už nebyla tak znečistěná, protože konzervárna, která tam dřív vypouštěla splašky, byla už dávno zavřená. A tak kdo mohl, především z těch mladších, mizel tam, kde byla šance na něco lepšího. Ani kriminalita tam nebyla velká, protože tam nebylo mnoho, co by stálo za ukradení. A k poslednímu násilnému činu tam došlo asi před pěti lety, když se obchodní cestující Sparks dozvěděl, že místní instalatér Vogel neopravuje pouze odpady v jeho domě, ale zabývá se velice intimní údržbou jeho ženy. Sparks v záchvatu zuřivosti popadl trofejní kolt z doby občanské války a Vogela začal honit po hlavní ulici. Když ho měl na dostřel, stiskl spoušť. Ulicí se rozezněl výstřel a Sparks padl mrtvý k zemi, protože se mu roztrhla hlaveň jeho revolveru. Později se zjistilo, že ústí hlavně bylo ucpáno žvýkačkou – čí, to se už objasnit nikdy nepodařilo. Vlastně to ani nikdo nezjišťoval. Vogel za neutuchajícího jekotu běžel dál ulicí a mnozí později tvrdili, že snad ani neběžel, ale vznášel se jako pták, jak ostatně napovídalo i jeho jméno. Ani toho dne na začátku jara nic nenasvědčovalo tomu, že by se ono datum mělo vymykat kterémukoliv jinému v roce. Svítilo studené slunce, sníh už zmizel před dvěma týdny, asfalt na ulicích byl stejně hrbolatý jako kdy jindy a paroháč Sparks byl pořád ještě mrtvý.

Po chodníku tlačila nějaká bezdomovkyně nákupní vozík ze supermarketu, ve kterém měla naskládaný veškerý svůj majetek. Ale tohle už do běžného koloritu života v městečku nezapadalo. Především proto, že v Penderbrooku se bezdomovci běžně nevyskytovali. Nebylo tam příliš možností přijít k nějakým prostředkům k obživě. Obyvatelé Penderbrooku byli sice zbožní, ale ne zrovna ochotní živit nějaké váguse. Nanejvýš byli ochotni poskytnout nějaké jídlo či peníze za práci kolem domu. Jenže práce jakéhokoliv druhu byla proti přesvědčení těchto pobudů, a tak se z důvodu téměř jisté nedohody Penderbrooku vyhýbali.

Druhá věc, která nezapadala, byl typ vozíku. V Penderbrooku byl kromě menších obchůdků, které žádnými vozíky nedisponovaly, pouze jeden supermarket, a ten měl vozíky jiného typu. Později si šerif Bullit v soukromí (do zápisu se to nikdy nedostalo, aby nebyl za většího pitomce, než jakým ve skutečnosti byl) spílal do pitomců, že mu ta skutečnost, když den předtím tu bezdomovkyni kontroloval, nedocvakla. Kromě toho, že mu tulačka vadila obecně, tu bylo ještě něco dalšího. Až později si uvědomil, že to byl právě ten vozík. Nebyl z místního supermarketu, a že by ho tlačila po silnici dvacet kilometrů z okresního města, bylo málo pravděpodobné.

Další podivností bylo, že na zahradě domku starších manželů Casseových, přiléhající zezadu k pozemku dřevěného modrobíle natřeného domu ležícího u hlavní ulice, pracovali tři dělníci. Až doposud si Casseovi na práci na domě, ale i kolem něho, nikoho nezvali a vše zastali sami. Nejspíš je ta práce bavila a kromě toho neměli peníze na vyhazování.

Toho dne, na který v Penderbrooku nikdy nezapomenou, ve chvíli, kdy se k domu s vybledlým a místy už i oloupaným modrobílým nátěrem blížil mladík s několika krabicemi s pizzou, vyskládanými na předloktí levé ruky, projížděla ta bezdomovkyně se svým vozíkem kolem už podruhé. Nezúčastněný pozoroval by si všiml, že si ta shrbená a zřejmě i mentálně narušená žena pro sebe něco mrmlá. Ve skutečnosti se však o nic nesouvislého nejednalo.

Mladík si bradou přidržel horní krabici, sáhl do kapsy, vytáhl z kapsy klíč a odemkl vstupní dveře. V tu chvíli se tulačka odpoutala od svého vozíku a i její obličej se změnil. Teď vypadala jako Sněhurka. S neobyčejnou mrštností přiskočila k mladíkovi, levou rukou mu zakryla ústa a pravou rukou mu zarazila hrot tenké dýky mezi třetí a čtvrtý obratel. Ten chlapec si neuvědomil, že je už mrtvý, a tak mu krabice s pizzou začaly padat z ruky, až když ho žena zatlačila do chodby. Současně se otevřely boční a zadní dveře bílé skříňové dodávky, ze které vyskákali čtyři trpaslíci. Trpaslíky však byli jen podle vzhledu obličejů, nikoliv podle vzrůstu. Dva z nich, Šmudla a Prófa, měli v rukou útočné pušky a další dva, Kejchal a Rejpal, poloautomatické pistole s nasazenými tlumiči.

Z dělníků, kteří pracovali na zahradě, se také stali trpaslíci, Stydlín, Štístko a Dřímal. Místo lopat a hrábí se jim v rukou objevily také zbraně. Vysadili dvě prkna v plotu, vzniklým otvorem se protáhli do sousední zahrady a několika skoky ji přeběhli k zadním dveřím modrobílého domu. Nevlámali se do nich hrubou silou, ale použili připravený klíč a připojili se ke zbylým trpaslíkům. Dolní pokoje sloužily k odpočinku a tam se vydali Kejchal a Rejpal, ti s tlumiči na zbraních, zatímco ostatní se vrhli po schodech do prvního patra. Z přízemí bylo slyšet několik prsknutí – zřejmě tam někdo opravdu odpočíval. Ta prsknutí je poslala k odpočinku věčnému, i když se nakonec ukázalo, že jednoho ne zcela. Když dorazili ostatní trpaslíci v čele se Sněhurkou do horního patra, uviděli, co vidět měli – dvě místnosti, zaplněné elektronickou technikou. Před monitory se hrbili čtyři ajťáci. Že se jednalo o ajťáky, bylo zřejmé z jejich zanoření se do imaginárního světa zprostředkovaného monitory a klávesnicemi, v neposlední řadě i z jejich zjevu. Těch si zatím Disneyho sestava nevšímala, jelikož pro tu chvíli nebyli důležití. Ti, kdo měli přednost, byli tři strážci. Ti byli sice překvapeni, ale nad překvapením zvítězila profesionalita a všichni tři se okamžitě chopili svých zbraní. I když u jednoho z nich se zdálo, že jeho překvapení je nedostatečné. Dokonce mrkl na Sněhurku, ale ta to do něj napálila jako do prvního. Dva ze zbylých strážců sice stihli vystřelit, ale bez většího efektu, protože všichni z té pohádkové sestavy měli na sobě neprůstřelné vesty. Ti dva zemřeli krátce nato, protože proti přesile tří na jednoho neměli šanci. Ajťáci, kteří se od chvíle útoku téměř nepohnuli, byli poté popraveni vždy jednou ranou z pistole do hlavy.

Trpaslíci se nezdržovali nějakým stahováním souborů z počítačů nebo vyjímáním harddisků, ale Prófa s Rejpalem se najisto přemístili k trezorové, teď už otevřené skřínce a do malé kabely z hrubého plátna z ní vyhrnuli všechny paměťové disky včetně malých flešek.

Šmudla s Kejchalem rozlili po podlahách všech místností v patře benzín, který si donesli v plastových kanystrech. Šmudla pak, když všichni živí sešli do přízemí, škrtl zápalkou a hodil ji do jedné z benzinových louží. Kdyby neměl na obličeji masku, nedal by se přehlédnout jeho samolibý úsměv. On měl prostě oheň rád.

Celá akce netrvala déle než dvě, tři minuty. Když vycházeli z domu, nebyly doposud slyšet žádné sirény. Ani když nastoupili do bílé dodávky, do které zatáhli i vozík někdejší bezdomovkyně.

Auto vyrazilo z města, bez jakéhokoliv zatěžování se nějakými rychlostními limity. Pokud by se jim postavil do cesty šerif nebo některý z jeho zástupců, byli připraveni ho zastřelit, protože se jim jednalo o čas.

Dodávka vylétla z městečka a asi po pěti minutách jízdy uviděli její pasažéři, jak se k nim blíží neoznačený vrtulník. Řidič dodávky zabočil na nejbližší sjezd ze silnice a asi po pěti stech metrech zastavil. To už v bezprostřední vzdálenosti od dodávky dosedl vrtulník na zem. Krátce nato už byla trpasličí sestava na palubě a stroj se s nimi o chvilku později vznesl. Jeho motory zařvaly a vrtulník nejen rychle nabíral výšku, ale zároveň se od dodávky rychle vzdaloval.

Ve chvíli, kdy se trpaslíci loučili se svými pohádkovými obličeji sejmutím masek, hluboko pod nimi došlo k mohutné explozi a dodávka přestala existovat.

1

Zasedačka Policejního ředitelství NYPD byla téměř plná. Zástupce ředitele Lloyd Shanahan se ujal slova a hned na začátku prohlásil, že celou akci bude řídit on. Už samotný tento fakt svědčil o významu, který město případu přikládalo. Případ „Instalatér“ plnil stránky novin, jak klasických, tak elektronických, zabydlel se na obrazovkách televizorů, stal se zdrojem různých debat v barech, kavárnách i pracovištích. A to nebylo dobré. Ze závěrů těch debat vyplývalo, že obyvatelé New Yorku, a především Manhattanu, přestávají mít newyorskou policii rádi. Ne, že by ji předtím nějak zvlášť milovali, ale teď její obliba klesla téměř k bodu mrazu.

Během předešlých dvou měsíců došlo v centrálním Manhattanu k osmi znásilněním a následnému zavraždění mladých žen – vždy v jejich bytě. Což představovalo týdenní průměr dvě oběti. To by bylo, pokud by se nebrala v úvahu samotná podstata těch činů, téměř obdivuhodné. Pachatel musel být velice výkonný a téměř geniální. Vzhledem k tomu, že po sobě nezanechával žádné stopy a nikdy nebyl nikým zaskočen, musel provést dokonalou přípravu, aby se o své oběti dozvěděl co možná nejvíc. Žije-li ve svém bytě sama, a pokud ne, tak v kterou hodinu sama je, a nehrozí-li, že se do bytu vrátí někdo další, kdo by mohl Instalatéra nejen vyrušit, ale i ohrozit. Anebo měl nepředstavitelné štěstí.

„Jak víme,“ pokračoval Shanahan, „Instalatér působí v jistém perimetru, ze kterého se nevzdaluje.“ Shanahan namířil paprsek laserového ukazovátka na mapu, promítanou na vysouvací plátno. Na mapě byly vyznačeny body, kde Instalatér doposud udeřil. „Nevíme, co ho k setrvávání v tomto prostoru vede. Pokud bychom ten důvod znali, možná bychom měli i pachatele. Možná je to jeho zaměstnání, ale na to bych příliš nesázel, protože při frekvenci jeho útoků může sotva navíc stíhat nějakou práci.“ Shanahan se rozhlédl, zdali mu přítomní věnují dostatečnou pozornost, a když usoudil, že víc z nich nedostane, pokračoval. „Také jsme si téměř jistí, že se nejedná o skutečného instalatéra. Opakovaně jsme prošli kamerové záznamy z okolí míst těch činů a v inkriminovanou dobu se tam nevyskytovalo žádné vozidlo, které by odpovídalo něčemu, co podobní řemeslníci ke své činnosti používají.“

„To vypadá na nějakého ducha,“ ozvalo se z pléna. Shanahan se nad tou nejapnou poznámkou kupodivu nerozčílil, ale nevzrušeně pokračoval dál. „Na ty jsme se zaměřili především, ale s nulovým výsledkem. Řekl bych, že náš člověk se pohybuje převážně pěšky a je docela pravděpodobné, že využívá městskou dopravu. Vyloučili jsme i možnost, že by ho někdo vozil, protože proč by to také dělal, když jeden si užívá a ten druhý by mu měl zajišťovat jen servis.“

Shanahan posunul záběry z počítače. Na plátně se objevil muž vcházející do domu jedné z obětí. A po střihu bylo vidět, že asi po půlhodině odchází. A totéž proběhlo i u domu další z obětí. U dalších nebylo video k dispozici, protože v bezprostřední blízkosti domů nebyly žádné pouliční kamery. „Zdá se, že tady bychom mohli něco mít, pokud se jedná o pachatele.“

Bylo velice pravděpodobné, že se jedná o téhož muže. Na rameni měl velkou černou brašnu z pevné silonové tkaniny, po okrajích vyztuženou, aby držela tvar. Muž nepatrně kulhal, ale jeho napadání mohlo být způsobeno vyrovnáváním velké váhy, kterou brašna představovala. U prvního záběru nebylo vidět víc než zhruba desetinu jeho obličeje, protože na hlavě měl kšiltovku a zároveň se díval do země. Další záběr byl už mnohem lepší. I když si i tam dával pozor na to, aby mu nebylo vidět do tváře, stalo se, že při vycházení z druhého domu do něho někdo vrazil a on podvědomě zvedl hlavu. To stačilo k tomu, aby se na záběru objevilo zhruba šedesát procent jeho obličeje. Záběr nebyl kvalitní, ale k identifikaci se použít dal. A bylo pravděpodobné, že technici ho dokáží ještě vylepšit. Jeden z policistů drbnul do své sousedky, prdelaté ženy tmavé pleti, a pohledem jí naznačil, aby se podívala doprava. Kus od nich seděl muž v civilu a upřeně se díval do bodu, ve kterém nebylo nic k vidění. Kdyby neměl otevřené oči, dalo by se říct, že spí. Ale možná byl obdařený darem spát s otevřenýma očima. Policistka se zadívala stejným směrem a její kolega se k ní naklonil.

„Řekl bych, Meg, že je to ten exot ze Sedmnáctky, u kterého se stále ještě nemůžou dohodnout, jestli je idiot, nebo to jenom hraje.“

Prdelatá Meg si toho člověka prohlédla, načež vyprskla smíchy.

„Bavíte se dobře?!“ zahřměl Shanahan. „Pokud nejste na vyšší podlaží policejní práce připraveni, mohl bych vás přidělit ke hlídání kanálových vpustí.“

Meg zbledla, aspoň vnitřně, vzhledem k tomu, že to kvůli barvě její pleti bylo sotva možné.

Když si Shanahan sjednal všeobecnou pozornost, pokračoval. „Teď něco k organizaci. Já budu mít na starosti veškerou logistiku. Mně budou podřízeni poručíci Carter, velitel zde přítomné operační jednotky policejního ředitelství, a Meier, koordinátor posil z jednotlivých manhattanských oddělení. Jejich vyčlenění zástupci jsou zde již též přítomni, proto se někteří z vás pořád rozhlížejí, protože se neznáte. Ale to se brzy změní, protože máme pro vás ke stažení jak do počítačů, tak do telefonů soubor, se kterým budete moci po zadání hesla pracovat. Tam budou jména, funkce, zařazení, kontakty a podobně.“

Shanahan se rozhlédl, zdali je jeho slovům věnována dostatečná pozornost a nebude-li muset poslat někoho do kanálů. Jeho pohled spočinul na posile ze Sedmnáctky, o kterou už projevili zájem pokáraní policisté. Byl to jeho nepřítomný pohled, který dokázal vydráždit i jiné. Ale Shanahan byl na něho upozorněn, a tak se nehodlal zabývat malichernostmi. „Budete rozděleni do skupin, ve kterých budete operovat. V tichosti a bez rozruchu. Nejsme žádné gestapo, abychom udělali rojnice a začali s blokovým čištěním a zatýkali každého, kdo se nám nebude líbit. To je zatím z mojí strany všechno. Teď se vás ujmou vaši důstojníci a seznámí vás s vašimi úkoly.“ Shanahan se zvedl a kráčel ze zasedací místnosti pryč. Ve dveřích se ale ještě otočil a křikl do místnosti: „A dostaňte toho hajzla!“

Všichni si stáhli do svých telefonů předtím zmíněný program a heslem jim bylo číslo jejich služebního odznaku. Z otevřeného programu se detektiv Timothy Prévit – ten exot ze Sedmnáctky – dozvěděl, kam je zařazen a u koho se má hlásit. Přesunul se tedy do blízkosti poručíka Meiera, ale s nějakým přihlášením nepospíchal. Soudil, že až mu budou chtít něco sdělit, udělají to.

Poručík Meier k němu několikrát zabrousil pohledem, ale zatím ho nechával na pokoji. K ruce měl tři seržanty a kolem nich se začaly vytvářet skupinky. Ale vznikaly i samostatné dvojice…

„Co byste chtěl dělat vy?“ vypálil nečekaně Meier na Prévita.

„Já jsem si vždycky přál být zahradním architektem,“ odpověděl Prévit nevinně.

„Chápu,“ řekl Meier vyrovnaně.

V jeho blízkosti zůstávalo jen pár zbylých policistů, ostatní byli už v péči svých seržantů. Ti zbylí však zpozorněli.

„Víte, detektive, že se o vás šíří zvěsti, že jste náramný blbec?“ pronesl Meier. Nevyznělo to však kupodivu zle.

„Něco v tom smyslu se ke mně už doneslo,“ usmál se Prévit bezelstně. „Ale o kom se nevedou špatné řeči?“

„Brilantní postřeh. Víte, když jsem uviděl vaše jméno na seznamu, v první chvíli mě napadlo, jestli nám z jednotlivých oddělení neposílají nepoužitelné blbce, kterých se aspoň na chvíli rádi zbaví, protože je drží víceméně do počtu, aby nepřišli o tabulkové stavy. Ale když jsem si vytáhl vaši složku, musím přiznat, že jsem byl zaražen. V procentu objasněných případů jste na Sedmnáctém okrsku nejlepší, a co se týče celé NYPD, řadíte se k těm nejschopnějším. Takže mi nezbylo než se od svých obav oprostit. Prý rád pracujete sám.“

„To je pravda.“

„Nebo s vámi nechce nikdo dělat?“

„To je další důvod.“

„Máte už nějakou představu, do čeho byste se chtěl pustit? Kromě zahradničení, samozřejmě.“

„Mám.“

„Podělíte se mnou o ni?“

„Chtěl bych se dívat.“

„Všiml jsem si při brífinku. To vám jde docela dobře.“

„Ano.“

„Tak se do toho pusťte. Průběžně mě budete informovat. Na poradách, ale mám i telefonní číslo.“

2

Ten způsob práce Timothymu maximálně vyhovoval. Jako by byl mimo radar – téměř bez kontroly. Na Sedmnáctém okrsku žili v představě, jak je v tom speciálním týmu vytížen. A Meier si mohl naopak myslet, že pracuje od svého někdejšího stolu. Ale Timothy neměl v úmyslu naplnit ani jednu z těch jejich představ. Hned když ho po prvním pohovoru propustili, zašel si do svého oblíbeného bistra, které se nacházelo na půl cesty mezi Sedmnáctým okrskem a jeho bydlištěm. Objednal si kávu a dvě koblihy a pustil se do práce. Nejdřív si přečetl všechny dostupné informace ze staženého programu, ale vyhledal si i jiné informace veřejně dostupné, které by mohly nějak souviset se sledovaným případem.

Znovu se vrátil k mapce, ve které byla vyznačena všechna místa, kde došlo k přepadením. Ta místa nebyla od sebe zase až tak vzdálená, na druhou stranu zase ne tak blízko, aby Instalatér obcházel vše pěšky. Timothy se upnul na to, že pachatel kulhá a kamery na ulicích by takového člověka zaznamenaly. Ne tak však v metru, kde se pohybuje velký dav lidí. Timothy se však nemohl zaměřit na všechny trasy a stanice metra. Jen na Manhattanu byly desítky stanic a on byl sám. Takovou činnost by mohl vykonávat až do odchodu do důchodu, aniž by se dobral nějakého výsledku. Musel se zaměřit na jednu, a i když vzal v úvahu průsečíky jejich tras, nevycházela mu žádná jednoznačně, přesto se musel rozhodnout.

Druhý den zašel Timothy na centrální dispečink, kam se stahovaly záznamy všech stanic. Když vznesl vedoucímu směny svůj požadavek, ten se rozesmál.

„Je příjemné vidět, že ještě dokážu někoho rozveselit,“ pronesl Timothy přívětivě. „Ale můžu vědět, čím jsem vás tak pobavil?“

„Předně: nějací lidé od vás už tady byli před týdnem.“

„A přišli na něco?“

„Neobtěžovali se tím, aby nás informovali o výsledku svého šetření. Ale něco si zkopírovali.“

Timothy trochu posmutněl, když si uvědomil, že jeho nápad nebyl zase až tak originální. Přesto se nenechal odradit. „A to další?“ zeptal se.

„A vy myslíte, že je ještě něco další?“

„Musí být, protože jste řekl předně. A když existuje předně, musí existovat zákonitě i nějaké to zadně.“

„Záznamy ze všech stanic představují stovky, ale spíše tisíce hodin nahrávek. To si chcete všechno prohlížet?“

„Spokojím se ze stanicí Prince Street, kudy projíždějí linky N, Q, R, W. Vyberu si osm dnů a z nich vždy jen určité časové rozmezí. Připadá vám to už více proveditelné?“

„No, to už je lepší,“ usoudil vedoucí dispečerů.

I tak to pátrání trvalo Timothymu skoro celý den, protože stanici hlídalo hned několik kamer. A záznam z každé musel projít. Ale odměnou mu byla fleška, na kterou si přetáhl několik úlovků. Na každém byly záběry muže, ze kterých se sice nedal jednoznačně identifikovat obličej, ale i to byl pro Timothyho důkaz, že muž na nich si je velice dobře vědom přítomnosti kamer a svoji tvář skrývá záměrně. Za rozhodující důkaz však považoval mužovo kulhání. Nebylo nijak výrazné, a pokud by se na ně nezaměřil, bylo by snadno přehlédnutelné.

Timothy zavolal Meierovi a informoval ho o své teorii s podzemkou. O důkazech – aspoň si myslel, že nějaké důkazy objevil – se zatím nezmínil.

„Už tam byli nějací lidé před vámi,“ řekl Meier s malým nadšením.

„Já vím. A přišli na něco?“

„Ve dvou případech máme dojem, že by se mohlo jednat o našeho člověka. Ale co z toho vyplývá? Že jezdí metrem. A kdo nejezdí? Používají ho téměř všichni. Kromě Rockefellera, Donalda Trumpa a nějaké té tisícovky dalších vyvolenců. Ale používají ho miliony Newyorčanů. Takže je víc než pravděpodobné, že i náš Instalatér. A my nemáme tolik lidí, abychom obsadili všechny manhattanské stanice a doufali, že nám tam ten chlap padne do pasti. Ještě něco, Prévite?“

„Ne, pane,“ řekl Timothy, jako by nevěděl, že zatajuje některé informace. Nebo věděl, ale nechtěl ze sebe udělat opět blbce? Ale možná tam nechtěl další policajty, aby podezřelého nevyplašili.

Timothy vyšel z dispečinku s úsměvem na rtech. Vlastně se ničeho, právně vzato, nedopustil. O svém zaměření na metro Meiera informoval. A to, že se bude teď už jen dívat, mu Meier schválil hned na začátku.

Ale ne každé dívání může člověku přinést radost. Když se Timothy vracel domů, uviděl v jedné cukrárně, dva bloky od jejich bytu, svoji ženu Mavis. Na tom by nebylo zase nic až tak zvláštního, protože ženy prostě do cukráren někdy chodí. Co v jeho pohledu však zaskřípalo, byla přítomnost cizího muže u téhož stolku. Ani to však nebylo nic odsouzeníhodného, protože při nedostatku místa se na veřejném místě mohou u jednoho stolku sejít dva úplně cizí lidé. To by však nesměla být většina ostatních stolků zcela prázdných. Navíc se ten muž díval na Mavis, jako by se díval na zjevení Panenky Lurdské. To se zdálo Timothymu divné, protože on se na svoji ženu poslední roky… no poslední, vlastně téměř po celou dobu jejich vztahu nikdy tak nedíval. Mavis nebyla nikdy nějakou výraznou kráskou, zvláště po narození jejich dětí se začala přetvarovávat a později připomínala spíše hrušku se základnou kolem pasu. Ostatně ani Timothy nebyl nikdy objektem žádostivosti žen. Navíc si v této oblasti nikdy příliš nevěřil, a tak skončil v manželství právě s Mavis.

Jejich manželství neprospělo ani plnění manželských povinností, které stanovila Mavis na středy. V posledních letech Timothy dost často sexuálně selhával. Jeho žena ho podezírala z nevěry, ale nebylo tomu tak. Pak došlo k něčemu velice neblahému, když si ho jedna žena, velice krásná žena, vybrala – ne pro jeho krásu, ale jako prostředek v plánu, ve kterém se rozhodla zavraždit svého manžela. Ale on, Timothy, v sobě našel dost morálních sil, aby se v poslední chvíli dokázal ještě vzepřít. A to už měl stažené kalhoty, a to nejen ty svrchní. Ne že by si je stáhl on. Ale když v poslední chvíli vešla do místnosti služebná mexického provedení… Tak to ne, takové věci Timothy nikdy nedělal. Souložit za přítomnosti další osoby. Ne, to ne. On míval vlastně zábrany souložit za přítomnosti byť jediné osoby, i když, technicky vzato, ta k tomu potřebná byla. Ne, že by ho snad přitahovali lidé stejného pohlaví. Ne, to už vůbec ne. Dokonce míval zábrany obnažovat se u mušle, když u nějaké další vykonával svoji potřebu jiný muž.

Timothy si často vzpomněl na výrok majitelky jednoho jalového naftového vrtu svému stejně neúspěšnému pomocníkovi a věčnému smolaři v jednom starém filmu ze šedesátých let, když přišla řeč na sex. Řekla mu:

„Já bych nejraději měla od každého vybavení jeden kus. Nikoho dalšího bych už nepotřebovala, protože bych se mohla šukat sama.“

Přestože po Státech v té době už dávno poletovali hipíci, v kinosále to od šokovaných diváků jen zahučelo. Tak na to si Timothy často vzpomněl. Ne, že by to promítání sám zažil, protože on sám se měl teprve narodit, ale znal ho z vyprávění svého přítele Jeffa, vysloužilého policisty a někdejšího kolegy svého otce. Ten výrok mu připadal geniální.

Teď čuměl do výlohy cukrárny, ale že by byl spatřen nehrozilo, tak se ti dva na sebe dívali.

Bylo pravdou, že po té nepříjemnosti s Ellen Summersetovou, vražedkyní, o které si Mavis myslela, že s ní Timothy spal, šla Mavis do sebe. Začala chodit do fitka, do různých kosmetických salonů, aby svou vizáž vylepšila, a dlužno přiznat, že se jí to do jisté míry podařilo. Na rozdíl od Timothyho – ten vypadal stále stejně nepřitažlivě.

Teď uvažoval o tom, že by do té cukrárny zašel, jukl na ně… Možná by bylo zajímavé sledovat, jak by se tvářili. Ale pak si řekl, že přece žijí ve svobodné zemi, a šel domů. Jejich byt se nacházel v dost honosném domě na rohu 82. západní a Columbus Avenue. Bylo to na dost dobré adrese a Timothy by si ho nemohl z platu řadového detektiva dovolit. Byly tam jak nájemní byty, tak byty zakoupené do vlastnictví. Prostředky na jeho pořízení pocházely z dědictví, které připadlo jeho tchyni Lorně po jejích rodičích. Či spíše z toho, co z něho zbylo po neuvážených investicích jejího muže Johna. Ten se potom alespoň jednou v životě zachoval jako muž a spáchal sebevraždu.

Bydlení to bylo skutečně pěkné. Potíž byla v tom, že k bytu přináležela i Timothyho tchyně Lorna. Dalo se očekávat, že bude doma a neodpustí si nějakou tu jedovatou poznámku na Timothyho účet.

Byla doma.

„Nejdeš nějak brzy, Timothy?“ vyslovila se karatelsky.

„Takhle se toho povýšení sotvakdy dočkáš.“

„Máš pravdu, Lorno. Ale ta možnost nepovýšení je vrchovatě vyvážena odměnou spočívající v tom, že tě můžu zase vidět.“

„Víš, Timíčku, sarkasmus si může dovolit jen ten, kdo dokáže být vtipný. A to ty rozhodně nejsi.“

„Jdu se osprchovat. Záda si umyji sám.“

„Ha, ha, ha.“

Když vylezl z koupelny, byly už doma děti. Vztah mezi ním a jimi byl o trochu srdečnější než setkání s Lornou, i když ne o moc. Peggy bylo patnáct a ten věk mluvil sám za sebe. Alan byl o dva roky mladší. A ten měl k svému otci přeci jen o něco blíž. Zvláště od chvíle zhruba před rokem, kdy za něj Timothy v jeho škole zabojoval – a to doslova.

Krátce po dětech se dostavila i Mavis, s jiskrou, o které si Timothy myslel, že ji v jejím nitru nebude už možné nikdy zažehnout. Skutečně byla v dobré náladě.

Až později po večeři se jí Timothy zeptal: „Tak co jsi dneska zase tak důležitého zařizovala, Mavis?“

„Nic důležitého. Jen jsem se sešla s Pamelou.“

„Skutečně? To musíš mít opravdu nadpřirozené schopnosti.“

„Mavis poněkud znejistěla. „Podle čeho tak soudíš?“

„No, že mi volal její muž Jimmy, že Pam včera umřela.“

„Cože?!“ zaječely Mavis s Lornou téměř současně.

Mavis rozhodila ruce a porazila skleničku s džusem.

Timothy se začal chechtat. „Dostal jsem vás! A to mi ještě před chvílí Lorna tvrdila, že nedokážu být vtipný.“

„A to snad mělo být vtipné?“ vyjádřila se Lorna opovržlivě.

„Pitomče!“ uchýlila se Mavis k vulgaritě. Takhle se před dětmi většinou nevyjadřovala. Ale svědčilo to o tom, že jí muselo být alespoň na krátkou chvíli opravdu zle. A nejen při představě, že je její kamarádka mrtvá.

3

Timothy začal většinu svého času trávit na stanici Prince Street. Snažil se chovat nenápadně, což zase takový problém nebyl, jelikož byl tuctového vzezření a nebylo na něm nic, co by někoho na něm zaujalo. Pro sledování byl jako stvořený. A pozorovat uměl, i když se ostatním mohlo zdát, že se dívá jen tak do blba. Přijížděly a odjížděly vlakové soupravy, nastupovali a vystupovali lidé – stovky a tisíce. Ale Instalatéra nezahlédl ani jednou.

Po pár neúspěšných dnech začal bojovat s myšlenkou, aby vyzkoušel alespoň na jeden den nějakou jinou frekventovanou stanici. Ale tu myšlenku vzápětí zavrhl. Znal případy, kdy někdo sázel celá léta stejná čísla, pak v něm chytly saze, on vsadil jiná a ona zrovna vyšla ta zavržená. Bylo třeba vydržet, a pokud se Instalatér neobjeví, přesunout se na jinou stanici, ale ne na jeden den, ale opět na delší dobu.

Došlo k zavraždění další oběti.

To nebylo dobré. Na policii byl vyvíjen ze všech stran enormní tlak a Timothy jen čekal, kdy se hněv nadřízených sveze i na něho, protože jeho teorie dostávala čím dál tím větší trhliny. Protože sedět a čumět by mohl zrovna tak dobře v Central Parku, s přibližně stejnou pravděpodobností, že tam na Instalatéra narazí.

„Nepřijdeš domů na oběd?“ zeptala Mavis do telefonu, který mu předtím zadrnčel na srdci.

„Nevím, proč bych měl?“ odpověděl Timothy nechápavě. Nevzpomínal si, že by si za ta léta, co byl s ní, zašel během práce domů na oběd. Asi by tím svoji ženu vystrašil, protože Mavis nechávala vaření až na večeři.

„Pracuješ?“

„Ne, jsem s prezidentem na golfu.“

„Vtipné. Tak ho pozdravuj.“ Cvak.

Ten telefonát nedával Timothymu smysl. Po chvíli se zvedl a začal se procházet po nástupišti. Nezapomněl se přitom rozhlížet kolem sebe. Co však zapomněl, bylo dívat se před sebe. Náraz byl docela silný a pak ucítil Timothy na břiše něco horkého.

Nebyla to rána nožem a to horké nebyla jeho krev. Jen kafe z kelímku korpulentní dámy, se kterou se dostal do toho nejtěsnějšího styku. No, nejtěsnějšího… Jen tak těsného, k jakému může dojít mezi dvěma oblečenými lidmi a kelímkem mezi nimi.

Dáma měla štěstí, že nenadávala, jinak byl Timothy v rozpoložení, že by ji byl schopen za škodu, kterou způsobilo její kafe, zatknout. Jeho světlá bunda nevypadala vůbec dobře. Bylo třeba zajít domů a při té příležitosti s Mavis také poobědvat. Musela ukvedlat asi něco výjimečného, když nechtěla s konzumací čekat až do večera. Dojel výtahem do jejich patra a v předsíni se chystal svléci svoji zašpiněnou bundu, když uslyšel nějaké zvuky. Snad zloději? Pak ho napadlo něco děsivějšího. Co když je to Instalatér? Zatímco on, Timothy, hlídá metro, jestli tam vlaky jezdí na čas, tak Instalatér zatím…

Sáhl do podpažního pouzdra a vytáhl svoji pistoli Glock G17. Snažil se našlapovat co nejopatrněji, aby na sebe Instalatéra neupozornil. Věděl, že zákrok bude obtížný, protože bude téměř vyloučeno použít zbraň, pokud by nechtěl riskovat Mavisin život. Na chvíli se zastavil a naslouchal. Pak uslyšel Mavisino zoufalé sténání a jen zadoufal, že ještě není pozdě.

Rozrazil dveře do ložnice a s napřaženou zbraní zařval: „Ani se nehni, nebo budu střílet!“

Dvojice úplně nahých lidí opačných pohlaví též zařvala, ale z úplně jiného důvodu.

Timothymu začalo postupně docházet, že se někde stala fatální chyba. Mavis dál hystericky ječela, ale ne proto, že by byla předtím vražděna. Spíše se obávala, že k vraždění by mohlo teprve dojít. Ten muž stále ležel na Timothyho ženě, zadkem vzhůru.

„Nestřílejte, prosím,“ škemral. „Je to jinak, než jak to vypadá.“

Když se ten s holým zadkem odvážil otočit hlavu, poznal Timothy člověka, kterého viděl před pár dny s Mavis v cukrárně. Celá ta situace byla především trapná. Timothy zasunul glocka do pouzdra, otočil se a vešel do obýváku. Pak pokračoval dál do předsíně, kde ho zaujala velká krabice, kterou čas od času Mavis naplnila vším nepotřeným, co by mohlo jinde ještě posloužit, a Timothy ji pak musel vždy odvézt do jejich kostela, kde se ty věci později třídily pro charitu.

Na vrchu krabice ležela Alanova dětské pistole, ne nepodobná té Timothyho, skutečné. Byla stříkací, a navíc při stisknutí spouště vydávala rány, i když ne takové jako jeho glock. Timothy ji zvedl, odešel do koupelny a naplnil ji vodou.

Když vešel do ložnice, uviděl oba aktéry sedět na posteli chráníce se přikrývkou. Casanova z cukrárny evidentně jektal zuby. Timothy na ně namířil pistoli.

„Nedělejte to, nedělejte to!“ kvílel muž. „Já vám to vynahradím.“

„A jak? Taky mě ošukáš?“ Timothy stiskl spoušť. Zapraskala rána a z pistole vytryskl pramínek vody. A znovu a znovu. Střídavě na něho a na Mavis.

Muž vyskočil z postele a Timothy si na chvíli pomyslel, že se na něho chce vrhnout. Ale muž se jenom kolem něj prosmýkl a nahý, jak byl, proběhl obývákem do předsíně, rozrazil dveře a utíkal po schodech pryč.

Mezitím se Mavis vzpamatovala. „To bylo ubohé,“ pronesla.

„Co konkrétně máš na mysli? Jeho výkon? Nebo že jsem použil jen stříkací pistolku? Nebo bys považovala za vhodnější, abych vás tady zastřelil? Kdyby se měli lidé po něčem takovém pokaždé střílet, byla by to jatka.“

„Je to tvoje vina.“

„Máš pravdu,“ sebral Timothy Mavis vítr z plachet.

„Asi bych se měl začít balit.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak jsem to řekl.“ Timothy vytáhl ze šatny středně velký kufr na kolečkách a začal do něj skládat své svršky a to nejpotřebnější. Co nakonec člověk k životu potřebuje? Postel s sebou nepotáhne, tu mají i v tom nejlacinějším hotýlku včetně povlečení, bývá tam i ručník a toaletní papír… Takže kartáček na zuby, holení…

„To nemyslíš vážně!“ uslyšel Mavis, která byla teď už v županu, což opět zvedlo její sebevědomí.

Nevšímal si jí. Vyměnil si košili a navlékl si na sebe jinou bundu. Do kabely zasunul svůj notebook. Ze sekretáře vytáhl všechny svoje doklady a zasunul je do kabely též.

„Co řeknu dětem?“

„Ono tě už něco napadne. Nepřekonatelný odpor… Ona ti už Lorna poradí.“

Když se přesunul do předsíně a chystal se otevřít dveře, zazvonil zvonek. A tak je otevřel. Za dveřmi stál uniformovaný policista a za ním se krčil dosud nahý Casanova. Rukama svíral svůj povadlý kaktus.

„Tenhle muž tvrdí, že si nechal u vás v bytě svoje šaty,“ řekl policista klidným hlasem. Dosud nevěděl, zdali tomu tak skutečně je, nebo jestli se jenom setkal s dalším šílencem z těch, kteří se vyrojí vždy, jak se jen trochu oteplí.

„To je pravda,“ odpověděl Timothy mile. „A já rozhodně nebudu tomu nestydovi bránit v tom, aby se znovu oblékl. A teď, když dovolíte, vidíte, že mám sbaleno a jsem na odchodu.“

„Ten muž mimo jiné také vypověděl, že jste ho ohrožoval zbraní.“

Timothy se shýbl ke krabici a uchopil dvěma prsty stříkací pistoli a podával ji policistovi. „Hle, zde předmět doličný.“

„Aha,“ řekl policista chápavě. „A jinou zbraň nemáte?“ zeptal se.

„Mám,“ odpověděl Timothy a odklopil levou chlopeň své bundy.

Policista o půlkrok ustoupil – v delším úkroku mu zabránily zavřené dveře. Pravou ruku si položil na pouzdro své zbraně. „Máte povolení k nošení té zbraně?“

Tentokrát odklopil Timothy pravou chlopeň bundy. Na lemu vnitřní kapsy měl upevněný svůj policejní odznak.

„Ach tak,“ policista se uvolnil.

„Přesně jak říkáte. A teď bych opravdu už rád šel. Jsem členem týmu pátrajícím po tom sériovém vrahovi. Už jsem měl být dávno někde úplně jinde.“

„To chápu. Ale budeme to muset sepsat. Protože tenhle pán na vás chce podat žalobu.“

Timothy mávl na taxíka. Portorikánec za volantem se ho zeptal, kam to bude, a když Timothy vyslovil přání, že hledá levný, ale slušný hotel, zeptal se, jestli bude pán požadovat ještě nějaké další služby. Timothy mu ukázal do zpětného zrcátka svůj služební odznak, aby toho dobrého muže předem odradil od jakýchkoliv dalších nabídek.

Timothy se sice mohl ubytovat u rodičů, kteří měli domek v 50. ulici v New Jersey na druhém břehu Hudsonu. A pobyt by měl zadarmo. Ale důvod jeho příchodu by se neobešel bez vyptávání a na to nebyl Timothy ještě připravený. Mohl by se ubytovat i u Jeffa Hollyho, otcova někdejšího parťáka, který bydlel kousek od Timothyho rodičů na Čtyřicáté šesté. Byl to vdovec a Timothyho vždycky rád viděl. A Timothy ho dříve navštěvoval dokonce častěji než své rodiče. To se však změnilo, když se mu Jeff ve slabé chvilce přiznal, že i on byl za zpackanou policejní kariérou Timothyho otce, až pedantského poctivce. I Jeff si tehdy ušpinil ruce a Timothyho otec zůstal osamocený proti ostatním policistům z oddělení. Zatímco Jeff to dotáhl na seržanta, John Prévit šlapal až do penze chodník. V současné době žije s trochu hnutou myslí a těžko říct, zdali by k domu došlo zákonitě vlivem jeho stárnutí, nebo jestli se to stalo díky dlouho střádanému pocitu křivdy.

Další cesta probíhala v poklidu a Timothy uvažoval o tom, jak je snadné tak zásadním způsobem změnit celý svůj dosavadní život. Ten pocit svobody byl téměř neskutečný. Pak se mu vkradla na mysl vzpomínka na jeho děti, což jeho pocit svobody poněkud pokazilo.

4

Ubytoval se v hotýlku Star. Nebylo to tak hrozné, jak jsou taková zařízení prezentována v některých filmech. Žádné štěnice za tapetami, žádná společná koupelna na patře. Recepční mu dal dokonce vybrat. Buď pokoj s výhledem na protější dům a hluk z ulice, nebo pokoj s výhledem do dvora a klid. Vybral si ten s výhledem do dvora.

V ceně za pokoj byla i snídaně. To bylo dobré. Protože k obědu si stejně kupoval nějaký sendvič v metru a večer se už o sebe dokáže postarat v nějakém baru. Ten staromládenecký život se mu začal jevit zase ne až v tak šedivých barvách. A začal s tím hned ten den, kdy opustil svoji rodinu. Protože si sám pro zbytek dne od toho špiclování v metru nadělil volno.

Spal dobře, dokonce tak dobře, že málem zaspal snídani. V koupelně se podíval do zrcadla – nebylo to tak špatné. Stopy včerejšího flámování byly v jeho obličeji sice znát, ale byl v něm vidět i náznak určitého očekávání. A když ne očekávání, tak aspoň uvolnění – napětí zmizelo.

Než se Timothy vydal na snídani, podíval se na displej svého telefonu – vůbec nikdo mu nevolal. Vypadalo to, že kdyby zmizel z povrchu zemského, zřejmě by nikomu nescházel.

Další dva dny se nic nedělo – pak došlo k další vraždě.

Lidí se začalo zmocňovat šílenství, dokonce došlo k několika spontánním útokům na domnělé pachatele. Šílel i policejní sbor. Timothy se bál, že bude z metra odvolán. Nedovedl si představit, jak by mohl jinak s pátráním pomoci.

A pak ho uviděl. Vlastně ne tak docela. Bylo to jako zavíření písku v poušti po náhlém nárazu větru. Ale kulhal.

Timothy ucítil po těle elektrizující mravenčení. Zvedl se z lavičky a vydal se za domnělým Instalatérem. Nechtěl ho předčasně vyplašit v době, kdy byl od něj ještě příliš daleko, aby mu neutekl. Timothy nebyl žádný sportovec a nemělo smysl si namlouvat opak.

Zrychlil, ale nepoložil ruku domnělému Instalatérovi na rameno. To vyděsí každého, i toho, kdo nic neudělal. Předešel ho, postavil se proti němu a ukázal mu svůj policejní odznak. „Můžete se mi identifikovat, pane?“ položil muži otázku.

V ten okamžik ležel Timothy na zemi a mohl pozorovat zespodu vroubkované podrážky utíkajícího muže, které se mu mihly nad obličejem. I méně fyzicky zdatný člověk v sobě dokáže v určitém okamžiku vyburcovat síly, které jsou jindy za hranicí jeho možností. A to se teď Timothymu přihodilo, protože teď už byl přesvědčený, že utíkající je jeho člověk. Vyskočil na nohy a z pouzdra vytáhl svoji pistoli. Což si musel při pozdějším osobním rozboru situace přiznat, že to byla z jeho strany hloupost. V tak hustém davu by nemohl za utíkajícím střílet. A nemohl by, ani kdyby tam byl s Instalatérem sám. Protože americké zákony nedovolují jen tak střelit do zad někoho, kdo před vámi utíká.

Timothy periferním viděním zahlédl mihnout se francouzskou hůl, která za slovního doprovodu: „O co se tady snažíš, ty hajzle!“ dopadla na jeho předloktí. Nenadálý invalidní Zorro ztratil při svém zásahu rovnováhu a svalil se na zem.

Timothy měl sto chutí ho roztrhnout, ale na to teď nebyl čas. Koneckonců roztrhnout ho může i později.

Shýbl se k podlaze pokryté dlažbou, sebral svého glocka a dal se do běhu. Instalatér se mu už hodně vzdálil, ale zase ne natolik, aby ho nemohl dostihnout. To, co bylo za normální chůze téměř nepostřehnutelným napadáním na nohu, se při běhu ukázalo jako významný hendikep. Pak se i Instalatérovi přihodila nepříjemnost. Jistá žena mu neúmyslně, ale nečekaně vstoupila do dráhy jeho běhu. I on upadl na zem. Když vstal a dal se na váhavý útěk, jeho napadání na nohu bylo mnohem zřetelnější. Zdálo se, že si ji podvrtl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Inspektor s velkým ptákem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.