Detlef Brandes

ČEŠI POD NĚMECKÝM PROTEKTORÁTEM

OKUPAČNÍ POLITIKA, KOLABORACE A ODBOJ 1939–1945

přeložil Petr Dvořáček

Elektronická kniha

© Collegium Carolinum e.V., München, 1969, 1975

© Detlef Brandes, 1969, 1975, 2019

Czech edition © PROSTOR, 2019

Translation © Petr Dvořáček, 1999, 2019

Preface © Václav Kural, 1999

ISBN 978-80-7260-409-8

Knihu finančně podpořil Česko-německý fond budoucnosti

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

PŘEDMLUVA KE TŘETÍMU ČESKÉMU VYDÁNÍ

V březnu 2018 mi nakladatelství Prostor navrhlo, abych znovu vydal svou historii Protektorátu. Považoval jsem za nezbytné využít aspoň nejdůležitějších výsledků výzkumu publikovaných od doby prvního vydání a tyto poznatky zapracovat do textu, a sice v omezené době několika měsíců.

Mezi těmito díly jsou i mé vlastní práce pojednávající o speciálních tématech v historii protektorátu, zejména můj výzkum nacionálněsocialistické „národnostní politiky“, který vyšel i česky.1 Zapracoval jsem i výsledky své stati o německé reakci na pražské demonstrace na podzim 1939, které česká historiografie k mému údivu nerecipovala.2 Totéž platí o mém výzkumu různých forem kolaborace v Protektorátu.3 Texty z vlastních prací jsem částečně ve zkrácené podobě převzal doslova; to považuji za přípustné i proto, že se jedná o dílčí oblasti týkající se historie protektorátu.

Zvlášť důležité pro doplňování a zpřesňování byly různé sbírky dokumentů, které od roku 1987 vydávali Miroslav Kárný a Jaroslava Milotová. Mezitím vyšly i několikery paměti, které vypovídají o motivech v jednání politiků a příslušníků odboje. Za četné podněty vděčím i Frankově biografii od René Küppera. Obsáhlý výklad Jana Gebharta a Jana Kuklíka mě upozornil na řadu monografií a statí, jejichž výsledky jsem zapracoval.4

V prvním českém vydání byly oba svazky, z nichž druhý vyšel v Německu šest let po prvním, spojeny v jeden. Pro druhý svazek, na kterém jsem pracoval po invazi vojsk Varšavské smlouvy, jsem měl k dispozici pouze prameny z německých archivů. Z omezeného přístupu před rokem 1968 se po roce 1970 stala naprostá nemožnost studia v českých archivech, s příznačnou výjimkou přístupu k těm aktům, které jsem požadoval pro proces s Wolframem von Wolmar. Tyto spisy jsem směl tehdy – pod dozorem policisty – pročítat na ministerstvu vnitra.

Ve druhém vydání jsem nově rozčlenil text, aby se překonalo striktní rozdělení na dobu před Heydrichovou smrtí a po ní. Na rozdíl od prvního vydání jsem se stejně jako v knize Germanizovat a vysídlit zabýval osudem osob označovaných nacionálněsocialistickým režimem jako Židé. Doufám, že jsem pro přepracovanou verzi své historie Protektorátu Čechy a Morava nalezl vyhovující řešení.

PŘEDMLUVA K PRVNÍMU ČESKÉMU VYDÁNÍ^5

Jsem velice potěšen, že české nakladatelství a někteří pražští kolegové jsou toho názoru, že mé knihy o Češích za Protektorátu z let 1969 a 1975 ještě nezastaraly. S prvním dílem, jehož podtitul zněl „Okupační politika, kolaborace a odboj v Protektorátu Čechy a Morava do Heydrichovy smrti (1939–1942)“, jsem promoval na mnichovské univerzitě. Velmi často se stává, že plánované pokračování se kvůli jiným závazkům či zájmům už neuskuteční, tak jak se to přihodilo Vojtěchu Mastnému.6 Mým štěstím naopak bylo, že hned po promoci jsem měl možnost pracovat v mnichovském Collegiu Carolinu a věnovat se druhému dílu. Toto centrální pracoviště pro výzkum českých zemí pojalo oba díly do své ediční řady a ty pak vyšly v mnichovském nakladatelství R. Oldenbourg.

Výzkum shrnutý nyní do jedné monografie se zabývá jak německou protektorátní politikou a českou kolaborací, tak českým odbojem proti okupační moci. Omezení výzkumu jen na okupační politiku a kolaboraci, anebo jen na český odboj vylučovala zvláštní situace v Protektorátu. Pro odboj a kolaboraci bylo totiž charakteristické, že jejich představitelé mezi sebou v prvních dvou letech udržovali kontakty, a částečně se dokonce pokoušeli vzájemně koordinovat svou politiku. Tento jev je zvlášť patrný u osobností, které patřily k vedení některé z odbojových skupin a zároveň zaujímaly vysoké postavení v protektorátní správě. Pojem „kolaborace“ prošel určitým vývojem a zahrnuje více různých typů chování. V Protektorátu lze rozlišit tři formy, totiž kolaboraci z ideologického, tedy fašistického, nacionálněsocialistického nebo antisemitského přesvědčení, dále „aktivistické“ přizpůsobení německým zájmům v očekávání německého vítězství a konečně spolupráci s okupační mocí až do toužebně vyhlíženého vítězství Spojenců, odpůrců Osy, „aby se zabránilo něčemu ještě horšímu“. S odbojovým hnutím udržovali kontakty právě zástupci této třetí varianty kolaborace. Jako „fašistické“ se v této práci označují jen takové skupiny, které se takto samy nazývaly, tedy především Národní obec fašistická. Pojmy „aktivismus“ a „aktivistický“ mají v české historii zvláštní význam. Za první republiky označovaly státotvorné strany národních menšin, během německé okupace české skupiny ochotné ke kolaboraci, které počítaly s konečným německým vítězstvím. Pojem odboj užívám jak pro skupiny, které potají diskutovaly o uspořádání Československa po německé porážce, ale otevřeného odbojového vystoupení se většinou obávaly, tak také pro ty, které sestavovaly a rozšiřovaly letáky, organizovaly demonstrace nebo stávky, prováděly sabotáže, sdružovaly se do partyzánských skupin a v posledních dnech války organizovaly lokální povstání.

Za posledních dnů války vycházely odbojové skupiny z ilegality. Stavěly se do čela často spontánně propukajících demonstrací a tvořily páteř lokálních povstání. Německá vojska koncentrovaná v Protektorátu se většinou pokoušela bojům s těmito skupinami vyhnout a dosáhnout volného odchodu na západ.

V případě Prahy k tomu přistupovaly ještě další okolnosti. Důležitá byla na jedné straně skutečnost, že německé jednotky nemohly Prahu vzhledem k její centrální poloze obejít. Existovalo nebezpečí, že město bude za bojů mezi Rudou armádou a Wehrmachtem zničeno. Povstalci se proto snažili přimět k postupu do Prahy americké jednotky, které pronikly až do Plzně, ty však kvůli dohodám s Rudou armádou neprojevily k takovému kroku žádnou ochotu. Na druhé straně politické vedení povstání mělo v Praze větší váhu než na venkově.

Povstání v Praze vyvolala skupina Alex, nástupce Obrany národa, a povstání vedla vojensky. Politické vedení ve svých rukou soustředila ČNR. Po stavbě barikád, po těžkých bojích a po zásahu vlasovců na straně Čechů následovala 8. května „kapitulace“ německých jednotek, která jim však zajišťovala volný odchod z Prahy. ČNR však už 11. května těžce vydobytou moc předala československé vládě a stala se hlavní součástí bezvýznamného Zemského národního výboru.

Ten, kdo pročítá dokumenty odbojového hnutí, zjistí, že existovalo všeobecné přesvědčení o nezbytnosti socialistických reforem, ale těmito reformami neměly být dotčeny demokratické svobody. Tehdejší představy lze souhrnně označit charakteristikou jako hledání třetí cesty mezi kapitalismem a sovětským komunismem. Tento pokus ztroskotal ani ne tak na vnitřních rozporech jako na polarizaci globální politiky po rozpadu antihitlerovské koalice. A takový směr nabral vývoj již v okamžiku, kdy exilové skupiny, které se vrátily ze Sovětského svazu a Velké Británie, zbavily vlivu domácí odboj. Zárodek nedemokratického vývoje však tkvěl už v nacionalistické politice vůči německé a maďarské menšině a v boji stran o hlasy těch českých a slovenských voličů, kteří neprahli po spravedlnosti, ale toužili se těmto menšinám pomstít.

* * *

V Československu a později v České republice byla o Protektorátu publikována řada prací. Pro účely této monografie bylo možno čerpat pouze z literatury vydané do konce šedesátých let. Některá díla byla zveřejněna už v letech 1945–1948; ta musíme i dnes brát v potaz, zvlášť když jejich autoři záhy zemřeli nebo se jim později cesta k publikování uzavřela. Jmenujme paměti Edvarda Beneše, Jaroslava Jelínka a Karla Veselého-Štainera a nástiny Jaroslava Vozky a Emila Soboty. Obtížný přístup do archivů a zostřená cenzura v době pozdního stalinismu nebyly výzkumu protektorátní historie příznivě nakloněny. Opožděným výrazem představ této historiografické periody byla třísvazková práce Václava Krále Otázky hospodářského a sociálního vývoje v českých zemích v letech 1938–1945, která však vzhledem ke své široké pramenné základně, zejména té, která se týká poněmčování hospodářství, dodnes zcela nezastarala. Až do raných šedesátých let se psalo mnohem víc o odboji než o okupační politice, nebo dokonce o kolaboraci. Obrat přinesly teprve studie Jana Tesaře, Tomáše Pasáka a Lubomíra Lehára, uveřejňované od roku 1964.

Od roku 1960, a zejména od doby, kdy skupina historiků začala vytvářet tzv. maketu a vydávat sborník Odboj a revoluce, se česká historiografie krok za krokem zbavovala schematických soudů. Liberalizace přístupu k archivním materiálům a odvrat od starých tezí stály na počátku vývojového směřování, na jehož konci nebylo nic jiného než bádání bez politického zadání. „Československý výbor pro dějiny protifašistického odboje“ se ve svém časopise Odboj a revoluce de facto odchýlil od intence dané titulem „makety“ i časopisu, totiž od teze o zákonitém vývoji odboje za okupace k poválečné komunistické „revoluci“. Vpád vojsk Varšavského paktu v srpnu 1968 a období resovětizace, nazývané „normalizace“, tyto trendy zastavily. Téměř na všechny uznávané historiky byl uvalen zákaz vykonávat povolání a západním badatelům se uzavřel přístup do archivů. Mně samému se ovšem jedna příležitost naskytla: v souvislosti s povinností vypracovat dobrozdání pro jeden poválečný proces se mi podařilo prozkoumat a osvětlit problematiku předehry studentské demonstrace 15. listopadu 1939 a dokázat, že demonstrace vyprovokovala německá strana, aby získala záminku k tvrdému zákroku.7

Od „sametové revoluce“ v roce 1989 vyšla v přepracované podobě řada děl, která umlčení historici psali původně „do šuplíku“. Mezi ně patří zejména monografie Václava Kurala o národním odbojovém hnutí a prehistorii vyhnání,8 dílo Tomáše Pasáka o protektorátní vládě, v němž autor předkládá souhrn svých výzkumů,9 a kniha Jiřího Doležala o české kultuře v letech Protektorátu.10 Miroslav Kárný a jeho spolupracovníci vydali několik sbírek dokumentů o německé okupační politice,11 takže už není nutno sahat po nespolehlivých pramenných publikacích Václava Krále a Čestmíra Amorta. V několika svazcích je od roku 1992 k dispozici i nejdůležitější ilegální časopis V boj,12 zatímco komunistický ústřední orgán byl jako reprint vydán už v roce 1971.13 Kárnému vděčíme kromě výzkumu o Neurathově politice také za studii, v níž Heydrichovu sociální politiku demaskuje jako pouhý zastírací manévr.14 Výklad Jana Gebharta a Jana Kuklíka ještě jednou shrnuje stav bádání šedesátých let o období let 1939–1942, užitná hodnota publikace však trpí absencí poznámkového aparátu.15 Oldřich Sládek se zabýval jak rolí českých parašutistů vysazených britskými letouny, tak partyzánským hnutím od doby slovenského povstání.16 V centru pozornosti současné doby zjevně spíš než odboj a německá okupační politika stojí široké spektrum špiček kolaborace. Svědčí o tom řada biografií, z nichž několik je věnováno Emilu Háchovi,17 jedna Aloisu Eliášovi^18 a jedna Emanuelu Moravcovi.19 Přímo bouřlivý rozkvět zaznamenalo bádání o osudu Židů v českých zemích a o koncentračním táboře Terezín.20 Kromě toho vycházejí samozřejmě četné jednotlivé studie, které tu nemohou být uvedeny.

Díky částečné liberalizaci ve druhé polovině šedesátých let jsem mohl využívat bohatství materiálu nejenom německých, ale i českých archivů. Kromě toho byla v době psaní této práce k dispozici kromě sbírek dokumentů, které shromáždili Čestmír Amort, Karel Fremund, Václav Král a Zdeněk Šamberger, první sbírka důležitých jednotlivých listin z archivu prezidentské kanceláře v Praze a z pozůstalostí šéfa Benešovy kanceláře v exilu Jaromíra Smutného a místopředsedy exilové Státní rady prof. Vladimíra Klecandy, sbírka srovnatelná se západními publikacemi dokumentů. O pražských archivech, v nichž jsem v letech 1965 až 1970 měl příležitost – s velkými obtížemi – bádat, vypovídá seznam tehdy nepublikovaných pramenů. Ústavy z té doby pak byly zrušeny, archivní materiály přeloženy do jiných archivů. K druhému dílu, tj. pro dobu po Heydrichově smrti, jsem měl k dispozici jen několik dokumentů z pražských archivů, které jsem prostudoval před rokem 1970.

Vzhledem k tomuto naprosto rigidnímu omezení přístupu do archivů měly pro mou práci velký význam dokumenty dostupné v Německu. Ve Spolkovém archivu – tehdy v Koblenzi, dnes v Bonnu – jsou uložena především speciální akta ústředních říšských úřadů týkající se Protektorátu. Z nich zvláštní význam měly dokumenty říšského kancléřství, říšského ministerstva spravedlnosti a financí. S velkým prospěchem bylo možno využít i materiálů vrchního státního zástupce při Národním soudním tribunálu, měsíční zprávy oberlandrata v Moravské Ostravě i válečné deníky pražské zbrojní inspekce, přesvědčivé svou strohou prezentací událostí. Politický archiv – tehdy v Bonnu, dnes v Berlíně – vlastní zprávy delegáta ministerstva zahraničí při Úřadu říšského protektora; čerpat bylo možno zejména z těch, které se týkají periody Neurathovy, po Heydrichově jmenování jejich informační hodnota klesá. Osobní akta a akta Národního soudního tribunálu v berlínském Document Centre, která byla zatím převedena do Spolkového archivu v Berlíně, zpřístupnily další poznatky o správě i odbojovém hnutí.

Už z údajů o archivech vyplývá, že jsem měl možnost využívat pomoci různých institucí a osob. Svému školiteli prof. dr. Georgu Standmüllerovi děkuji za podněty během studia a prof. dr. Gerhardu Grimmovi za to, že mě trpělivě a bez ohledu na čas upozorňoval na větší i menší nedostatky, které jsem pak před tiskem disertace, tj. prvního dílu, opravil. Pochopení a vstřícnost prof. dr. Karla Bosla mi umožnily disertaci přepracovat a na základě studia nových dokumentů a literatury nově koncipovat některé části.

Za podporu při práci v archivech a knihovnách bych chtěl poděkovat dámám a pánům ze Spolkového archivu, z Politického archivu, z Ústavu pro soudobé dějiny (Institut für Zeitgeschichte) a z Collegia Carolina, jehož bohatá knihovna mě ušetřila zdlouhavých meziknihovních výpůjček. Mí dnešní kolegové v německo-české komisi historiků, prof. dr. Jan Křen a dr. Václav Kural, mi během mých studijních pobytů v Praze urovnávali cestičky do pražských archivů a rovněž nelitovali času na diskuse s tehdejším začátečníkem.

ÚVODEM K PRVNÍMU ČESKÉMU VYDÁNÍ

[Václav Kural]

Vydává-li se u nás tato kniha dnes, po třiceti, resp. čtyřiadvaceti letech od jejího vydání německého, napadne asi mnohého čtenáře otázka, zda je to po tak dlouhé době ještě účelné. Od té doby přece vyšla řada titulů jiných a novějších.

Jak z data německé edice vyplývá, vyšel první díl Brandesovy knihy v roce, kdy už v Československu začínala éra tzv. normalizace, jejíž důsledky zasáhly československou historiografii nových a nejnovějších dějin velice těžce, patrně víc než jiné společenskovědní obory – více než sto předních pracovníků muselo kvůli angažovanosti během pražského jara odejít (namnoze „k lopatě“), jejich díla byla vyřazena z knihoven, nesměla se citovat a pochopitelně ani vydávat. Z tzv. prohibitních fondů knihoven si je mohlo vypůjčovat jen několik málo spolehlivých prominentů. A tak v historiografii uvedených dějin zbyli jen ti, kteří se s „normalizací“ konformovali, a vedle nich nanejvýš jen hrstka těch, kteří si sice mysleli něco jiného, publikovat však nesměli nebo ani nechtěli.

Tomuto stavu trvajícímu dvacet let a navíc ještě prohlubujícímu už tak neutěšenou dějepiseckou bilanci padesátých let, plnou sektářského dogmatismu, předcházel nadějný nástup obrodných snah, které pro historii let 1938–1945 představovala práce Československého výboru pro dějiny protifašistického odboje, zahrnujícího široký okruh badatelů, kteří se tomuto období věnovali, nevyjímaje ani pamětníky.

Do práce výboru patřila i snaha navázat spolupráci s historiky jiných zemí – nové bylo, že i s historiky „západoněmeckými“, jak se tenkrát říkalo. Do rámce tohoto „otevírání oken“ patřil i Detlef Brandes, který jako mladý pracovník mnichovského Ústavu pro soudobé dějiny přijel na stipendium do Československa poprvé na jaře 1968 a podruhé téhož roku, jen několik dní po 21. srpnu, kdy byly pražské ulice ještě plné intervenčních vojáků. Pochopil, že si musí pospíšit, pokud chce získat aspoň část potřebných českých archivních materiálů, k nimž mu dopomohla podpora ze strany výboru pro dějiny protifašistického odboje. Tušení, že dveře archivů se brzy zaklapnou, se ukázalo – bohužel – jako správné. Naštěstí měl už Brandes leccos nastudováno a kromě toho mu někteří členové výboru poskytli kopie dokumentů, které získali svým výzkumem. (Doklady obou těchto skutečností lze najít v archivních odkazech knihy. Autor této předmluvy z toho mohl později za normalizace a „u lopaty“ na oplátku těžit při samizdatové práci o českém odboji.) Tak mohl Brandes doplnit svou vlastní archivní „kořist“ z archivů SRN a jako pilný a rychlý autor stihl vydat svůj první díl ještě během roku 1969. Druhý díl mohl ovšem být vydán až o šest let později, kdy už byly české archivy spolehlivě uzavřeny a zpřístupněny jen lidem z okruhu hlavního inkvizitora na poli historie, Václava Krále. To způsobilo nejen ono zpoždění, ale i některé mezery, které jsou v druhém dílu přece jen patrné. Nešlo však jen o to. Příčinou byla i skutečnost, že „normalizací“ byla tehdy publikační činnost v oboru nové a nejnovější historie fakticky zmrazena a Brandes nemohl čerpat ze soudobé (ne)produkce české literatury.

To byl koneckonců hlavní problém – z německých pramenů mohl i druhý díl čerpat dostatečně, z českých ne. Celá tato situace, jakkoli tristní, neboť po důsledcích „padesátých let“ znamenala další zaostávání i zkreslování dějin nacistické okupace a odboje v letech 1938–1945, paradoxně vytvořila předpoklady pro aktuálnost českého vydání knihy o Češích za německého protektorátu i po třiceti letech od jejího vzniku. I dnes může významně doplnit popis některých bílých míst daného úseku dějin česko-německých vztahů.

Čtenář bude možná dokonce poněkud překvapen, že se dozvídá fakta, která neznal nebo o nichž dosud věděl jen nedostatečně, a navíc že se je dozvídá z pera německého autora. Jde zejména o popis a analýzu okupačního režimu. U nás se totiž za léta komunistického režimu rozšířilo přesvědčení, že celé německé dějepisectví – s výjimkou NDR – je protičeské a revanšistické a že se snaží odpudivé rysy nacistické okupace bagatelizovat.

Je pravda, že se takový přístup k tématu u části německých historiků skutečně vyskytuje. Objevují se dokonce názory, že Češi se měli za německého protektorátu vlastně dobře: jíst měli co, národnímu folkloru se vcelku překážky nekladly a na frontu Češi jít nemuseli… To je však případ především kruhu historiků Sudetoněmeckého krajanského sdružení (Sudetendeutsche Landsmannschaft), resp. vzpomínek části vysídlenců.

Brandes však je prototypem německého pokusu o objektivní vylíčení skutečného charakteru německé nacistické okupace Čech a Moravy. Neplýtvá sice rozhořčenými slovy jejího odsudku, je však objektivní; Brandesův odsudek okupace vyplývá především ze síly uváděných faktů.

Obdobně by bylo možno hodnotit i autorův přístup k tématu kolaborace a vůbec českého oportunismu vůči německému režimu. Zde Brandes upozorňuje na určité rezistenční prvky, a to nejen u generála Eliáše, ale i v okruhu kolem státního prezidenta E. Háchy, tedy na aspekt, na nějž také už před třiceti lety upozorňoval T. Pasák (tzv. retardace) a který rozvíjejí někteří autoři i dnes – byť s jistým rizikem, že upadnou do opačného extrému. Vedle tohoto chápavého postřehu ovšem Brandes upozorňuje i na rub mince – na postupnou a zoufalou degeneraci „háchovštiny“, zejména po nástupu Heydricha na Hradčany, ale i v éře Frankově.

A za třetí: Brandes jako první v německé literatuře vykreslil s využitím českých pramenů i literatury objektivní obraz českého odporu a odboje. To bylo a je velice záslužné, neboť v německém prostředí se bohužel až příliš často hledí ještě dnes na „málo střílející“ český odboj s despektem.

Po více než čtvrtstoletí od vydání knihy samozřejmě disponujeme v některých oblastech hlubším poznáním. Dnes se objevila v naší literatuře, která rychle dohání různá manka, celá řada dalších faktů nejen o okupačním režimu, ale zejména o odboji. Důkladněji byl analyzován politicko-sociální program odboje a poukázáno na jeho souvislost s pražským jarem, vznikla rozsáhlá a polemická literatura o Sudetské župě, o sudetských Němcích za války, o problematice jejich poválečného vysídlení a vyhnání. Disponujeme novými poznatky o osudu českomoravských Židů i zevrubnými mikrostudiemi o jednotlivých dílčích, leč závažných tématech, z nichž zde budiž jmenován aspoň případ atentátu na Heydricha, studie o nekomunistickém odboji a odbojářích (pplk. J. Mašín aj.), ba dokonce i o zpravodajském zákulisí odbojových a válečných aktivit (případ špiona A-54) atd.

Sám Detlef Brandes později nemalou měrou přispěl k rozšíření našich poznatků, když v rozsáhlé monografii Großbritanien und seine osteuropäischen Alliierten 1939–1943 (Velká Británie a její východoevropští spojenci, Mnichov 1988) popsal dění mj. i v československé londýnské emigraci, resp. uzlové body jejího úsilí o obnovu Československa. V uvedené knize, jakož i v různých statích a referátech prohloubil naše znalosti o Jakschově sociálnědemokratické skupině a o jejím zápase s Benešem v úsilí o odvrácení odsunu sudetských Němců ze země.

Ze všech těchto důvodů je nutno uvítat české vydání Brandesovy knihy a její četbu českému publiku doporučit. Ocenění ovšem zasluhuje i původní vydání Brandesova díla před lety péčí Collegia Carolina, jakož i současná autorova činnost v česko-německé komisi historiků a jeho profesorské působení na Univerzitě Heinricha Heineho v Düsseldorfu, kde ze svých žáků vytváří skupinu – možno říci už „školu“ –, která se v rámci německého východního bádání vydatně a opět s profesionální snahou o objektivitu zabývá i dějinami česko-německých vztahů.

dr. Václav Kural, 1999

I

OD NĚMECKÉ OKUPACE PO DEMONSTRACE NA PODZIM 1939

OBSAZENÍ ZBYTKU ČECH A MORAVY

Mnichovská dohoda odňala Československu okrajové, převážně Němci obývané oblasti i se silnými vojenskými pevnostmi na hranicích a s důležitými zdroji surovin. Přesto se zdálo, že záruky, o nichž je v této smlouvě zmínka, skýtají jistou ochranu hranic zbytkového Československa před novými německými územními požadavky. Hitler, jenž ještě v září 1938 veřejně prohlašoval: „My vůbec žádné Čechy nechceme“,21 započal už v polovině října 1938 s přípravami k „likvidaci zbytkového Česka“.22 Nařízení šéfa vrchního velitelství branné moci ze 17. prosince 1938 obsahovalo pokyn, že obsazování zbytku Československa musí být „pacifikační akcí, nikoli válečným podnikem“. Akce měla být provedena „pouze mírovými stavy ozbrojených sil, bez mobilizačních posil“.23 Důvody Hitlerova rozhodnutí rozbít Československo nejsou zcela zřejmé, neboť československá vláda vyvodila z Mnichova důsledky jak vnitropolitické, tak zahraničněpolitické. Po mnichovské dohodě z 29. září 1938 odstoupil dlouholetý ministr zahraničí a od roku 1935 prezident republiky dr. Edvard Beneš a straničtí vůdci pomnichovské republiky se rozhodli zvolit jeho nástupcem dosavadního prezidenta Nejvyššího správního soudu. Dr. Emil Hácha spatřoval v přijetí této volby „oběť“, kterou přináší svému národu. Dosavadní politické strany byly zakázány, resp. sloučeny do dvou zbylých stran. Moc parlamentu byla okleštěna zmocňovacím zákonem, který zákonodárné právo přenášel na vládu. Neustále se zostřovala cenzura tisku. Antižidovské zákonodárství se snažilo nalézt střední cestu mezi Hitlerovou politikou vůči Židům a demokratickým pojetím rovnosti. V čele vlády stáli představitelé pravicové Republikánské strany, kteří vinu za ztroskotání první republiky svalovali na Beneše a na stranický systém.24 Zahraničněpoliticky byla vláda ochotna k jakémukoli ústupku. Nepochybně by byla akceptovala i právo vojenského průchodu pro Wehrmacht. Při vší povolnosti tehdejšího režimu Berlín věděl, že tento postoj je diktován jen strachem a oportunismem. Hitler musel počítat s tím, že tito oportunističtí politici sledují politiku vyčkávání, „dvou želízek v ohni“, a že při vhodné příležitosti se okamžitě přidají na stranu protivníka třetí říše.

1. Tiso a Hácha v Berlíně

O přípravách na německou okupaci tu hovořit nebudeme. Na tomto místě chceme poukázat pouze na souvislost se slovenským úsilím o osamostatnění. V noci z 9. na 10. března 1939 odvolal československý státní prezident Hácha vládu autonomního Slovenska pod Tisovým vedením. Pražská ústřední vláda vyslala na Slovensko vojsko a vyhlásila stanné právo. Do těchto sporů nyní zasáhlo Německo. Jedenáctého března byl do Vídně vyslán státní tajemník Keppler, aby pro spolupráci s Německem získal slovenskou ľudovou stranu.25 Téhož dne předal šéf vrchního velitelství branné moci ministerstvu zahraničí požadavky Wehrmachtu na československou vládu pro případ obsazení teritoria bez boje.26 Dalšího dne byl Keppler ovšem nucen informovat Berlín, že jeho snahy vyzněly naprázdno.27 Berlín si tedy musel pro plánovaný vpád nalézt jinou záminku. Zahájil polemiku v tisku namířenou proti utlačování německé menšiny v Čechách a na Moravě.28 Berlínské ministerstvo zahraničí přichystalo nótu československé vládě, v níž měl být vstup vojsk odůvodněn „nesnesitelnými, chaotickými poměry“ v Československu. Pravilo se v ní, že „ze všech částí Česka dochází volání terorizovaných a nelidsky pronásledovaných Němců, našich soukmenovců, o pomoc“.29 Tato nóta však nebyla odeslána, protože 13. března telefonoval z Vídně Keppler a sděloval, že Tiso hodlá navštívit Berlín;30 ten spolu s Ďurčanským skutečně ještě téhož dne dorazil a Hitler je přijal. Hitler informoval Slováky o chystané akci proti Československu a naléhal na Tisa, aby vyhlásil nezávislost. Řekl: „Jestliže se [Slovensko] bude zdráhat nebo bude odmítat od Prahy se odtrhnout, přenechám osud Slovenska vývoji událostí, za nějž už neponesu žádnou zodpovědnost.“31 Slovenským vyjednavačům bylo jasné, že když jeho požadavky odmítnou, svolí Hitler k anexi Slovenska Maďarskem. Slovenský sněm pod tímto tlakem následujícího dne vyhlásil nezávislost.

Nóta, kterou se Berlín chystal odeslat pražské vládě, byla nyní koncipována jinak. Na rozdíl od prvního návrhu se v ní hovořilo hlavně o slovenském úsilí o samostatnost, zatímco výtky kvůli údajnému pronásledování německé menšiny zněly umírněněji.32

Ovšem ani toto druhé znění nebylo odesláno, neboť pražská vláda v souvislosti s Tisovým a Ďurčanského jednáním v Berlíně doručila říšské vládě Háchovu prosbu o rozhovor s Hitlerem.33 Hitler se neváhal chopit této jedinečné příležitosti, jak plánovanému obsazení dodat zdání legality. Tento krok československé vlády lze vysvětlit jen její domněnkou, že je nezbytné jednat „jen“ o odtržení Slovenska a Podkarpatské Rusi a o případných těsnějších vazbách s Říší.34 Toto chybné posouzení německých záměrů vyplynulo z telefonického rozhovoru tehdejšího ministra bez portfeje Havelky s československým zástupcem v Berlíně, jenž informoval, že v Berlíně panuje naprostý klid.35 Československá kontrašpionáž blížící se vpád německých vojsk hlásila totiž už o několik dní dřív, avšak v ministerské radě této zprávě nikdo nevěřil. Vedoucí 2. oddělení generálního štábu plukovník František Moravec se tím však nedal zmást; předal své informace kontaktním pracovníkům britské a francouzské tajné služby v Praze, dal zabalit nejdůležitější část archivu svého oddělení a spolu s jedenácti vyššími zpravodajskými důstojníky odletěl do Londýna.36 Jak ukážeme dále, tento včasný útěk podstatně dodal na významu pozdější výzvědné služby protektorátních odbojových skupin.

Hácha a československý ministr zahraničních věcí byli zatím na cestě k Hitlerovi. Dorazili do Berlína ve 21 hodin a hned po příjezdu se dozvěděli, že Moravská Ostrava byla mezitím obsazena německou armádou.37 V 17.30 vpochodovaly totiž jednotky VIII. armádního sboru do okresu Moravská Ostrava a město samo obsadil 1. oddíl Tělesné standarty Adolfa Hitlera (Leibstandart Adolf Hitler) už v 18.40.38 Bezpečnostní policie (Sicherheitspolizei) v Moravské Ostravě okamžitě zatkla „určitý počet osob, které byly známy jako spiklenci, jakož i komunistické městské radní jmenovitě označené starostou Moravské Ostravy“.39 Češi tak hned dostali lekci toho, co je čeká. Podle Keitelovy výpovědi byla Moravská Ostrava, a zejména průmyslová oblast Vítkovic preventivně obsazena proto, že Němci chtěli předejít eventuálnímu polskému vpádu.40

Mezi jednou a druhou hodinou po půlnoci, tedy zhruba sedm hodin poté, obdržel Hácha zprávu, že Hitler ho očekává. Hácha byl uveden do říšského kancléřství a stejně jako po příjezdu na nádraží uvítán s vojenskými poctami.41 Při přivítání řekl Hácha Hitlerovi, že už dlouho choval přání poznat muže, „jehož skvělé ideje často četl a sledoval“. Potom hovořil o tom, že celý československý režim první republiky mu byl cizí, „tak cizí, že hned po převratu si kladl otázku, je-li pro Československo vůbec jaké štěstí býti samostatným státem“.42 Dále řekl, že je přesvědčen, že osud Československa spočívá v rukou Hitlerových a tento osud že je v dobrých rukou. Toho, co se před nedávnem událo na Slovensku, není prý třeba nikterak želet. Je však právník a ví, že odvolání slovenské vlády se událo na přísně legální bázi. Ovšem „slzy kvůli Slovensku neroní“. „Domnívá se, prohlásil dále, že právě Vůdce ho chápe, zastává-li názor, že Československo má právo žít životem národním. Zeměpisná poloha Československa pochopitelně vyžaduje ty nejlepší vztahy s Německem.“43

Jenže Hitler nechtěl jednat o slovenské otázce nebo o těsnějším přimknutí Prahy k Berlínu, nýbrž anektovat zbytkové Česko. Prohlásil, že „vydal rozkaz ke vstupu německé armády a k připojení Československa k Německé říši. Chce, jak řekl, poskytnout Čechům co největší míru autonomie i více svébytnosti, než kdy zažili za dob rakouských.“

Pak se přestal jakkoli ohlížet na skutečnost, že probíhá jakési jednání, a rozřečnil se.

„Německá armáda, řekl, se už dala do pohybu a odpor, který kladla jedna kasárna, byl bezohledně potlačen, další se vzdala, jakmile zaujalo pozice těžké dělostřelectvo. Zítra v 6 hodin vpochoduje do Česka ze všech stran německá armáda a německá Luftwaffe obsadí česká letiště. Jsou, jak uvedl, dvě možnosti. První je ta, že vstup německých vojsk se změní v boj. Tento odpor pak bude s použitím brachiálního násilí všemi prostředky zlomen. A druhá, že vstup německé branné moci proběhne přijatelnou formou; Vůdci pak za nového uspořádání českého života nebude nikterak zatěžko poskytnout Československu velkorysou míru svébytnosti, autonomii a jistou národní svobodu. Prožíváme v současnosti velký dějinný obrat. Nechce Čechy trápit a odnárodňovat… Jeho vůle je taková, aby se český národ národně vyžíval, a pevně věří tomu, že lze nalézt formu, jak českým přáním do značné míry vycházet vstříc… Téměř se ostýchá říci, že na každý český prapor připadá jedna německá divize. Vojenská akce to tedy není nikterak malá, je naopak proponována se vší velkorysostí.“

V návaznosti na Hitlerova poslední slova se Hácha otázal, zda smyslem vstupu je snad pouze odzbrojení československé armády. „O to by se snad bylo možné pokusit i jiným způsobem.“ Ale ani takovýto návrh, jehož jádrem by byla naprostá závislost na německých požadavcích, Hitlerovi nestačil. Odpověděl, že jeho rozhodnutí je nezvratné.44

Když Hácha projevil pochybnosti, že bude možné během několika málo hodin zabránit projevům odporu, prohlásil Hitler, že mu dá k dispozici komunikační zařízení Říše a rozhovor přerušil. Hácha a Chvalkovský byli odvedeni do jiné místnosti, odkud mohli telefonovat. Hácha nato hovořil nejdřív s ministrem obrany Syrovým, vysvětlil mu situaci a nařídil, aby armáda nekladla německým invazním jednotkám odpor.45

Už během těchto telefonátů s Prahou byl československým zástupcům předložen koncept společného německo-českého prohlášení.

Háchovy výroky o následném rozhovoru s ministerským předsedou Beranem neznějí přesvědčivě. Beran měl Háchovi sdělit, že vláda, která se mezitím sešla, jeho postup bere na vědomí a vyslovuje s ním souhlas; své vlastní faktické podrobení Hitlerovým požadavkům, tedy podpis společného prohlášení, prezentoval Hácha jako důsledek svého rozhovoru s Beranem.46 Další průběh jednání na říšském kancléřství hovoří naopak pro Beranovo tvrzení, že jménem vlády, jež zatím podala demisi, Háchu zapřísahal, aby nepodepisoval.47

Po ukončení telefonátů bylo zmíněné prohlášení předloženo Háchovi a Chvalkovskému k podpisu. Z Háchova záznamu z 20. března 1939 vyplývá jen to, že ohledně textu prohlášení došlo ještě k jednomu rozporu. Měl totiž podepsat jak jménem svým, tak i jménem vlády, to však odmítl s odůvodněním, že není zmocněn jednat také jménem vlády.48 Pokud by tu bylo šlo pouze o formální otázku, za níž nestálo odmítavé stanovisko vlády, sotva by býval musel Göring přijít s novými výhrůžkami. Göring Háchovi na jeho zdráhání totiž řekl toto:

„Mám obtížné poslání. Bylo by mi neskonale líto, kdybych musel to krásné město [Prahu] zničit. Ale udělat bych to musel, aby Angličané a Francouzi věděli, že moje Luftwaffe dokáže odvést stoprocentní práci.“49

Teprve pod tíhou této hrozby vyslovil Hácha ochotu svolit k tomu, aby podepsal i ministr zahraničních věcí Chvalkovský, třebaže formulace „jménem vlády“ byla vypuštěna. O Háchově postoji během této fáze jednání Hitler 13. ledna 1942 řekl:

„Ráno do něho vjel odbojný duch, který kontrastoval s jeho obvyklým chováním. Obzvláště se stavěl proti myšlence, aby naši smlouvu spolupodepsal ministr zahraničních věcí. Řekl jsem si: A hle, mám tu co do činění s právníkem. Možná že v Československu existuje odlišný úzus, podle kterého takový druh dohody nabývá platnosti, pouze pokud je podepsán příslušným ministrem.“50

Skutečnost, že prohlášení podepsal jen jménem svým, nikoli jménem vlády, chápal ústavní právník Hácha skutečně jako své „vítězství“. Patnáctého března ve 2 hodiny v noci se ještě domníval, že „obsazení bude přechodné“.51 Poté co Hácha dokument podepsal, telefonoval údajně s Beranem a řekl mu, že prohlášení „pod tlakem situace podepsal“ a pokračoval:

„Někdo se obětovat musel. A tak jsem se obětoval já. Když už jsem nemohl zachránit stát, zachránil jsem aspoň národ.“52

V prohlášení, podepsaném Hitlerem a Ribbentropem na jedné straně a Háchou a Chvalkovským na straně druhé, se pravilo, že Hácha „osud českého národa a země s důvěrou vkládá do rukou Vůdce Německé říše. Vůdce toto prohlášení přijal a vyjádřil své rozhodnutí pojmout český národ pod ochranu Německé říše a zaručit mu svébytný autonomní rozvoj jeho národního života, odpovídající jeho specifikům.“53 Česká strana se zavázala plnit následující požadavky: žádný odpor československých ozbrojených sil a policie, zákaz startu všech letadel, odsun protiletadlové obrany z pozic, nebude přerušen veřejný a hospodářský život, v tisku a rozhlase bude zachovávána zdrženlivost.54

Ráno v 11 hodin nastoupili Hácha a Chvalkovský cestu domů. Vzhledem k údajným závějím měl vlak delší zastávky,55 takže Hitler dorazil do Prahy dřív než Hácha.56 Ještě na zpáteční cestě do Prahy si Hácha dosah svého podpisu neuvědomoval. Ministru Jiřímu Havelkovi, který mu vyjel vstříc, řekl: „Budeme mít vlastní stát, ovšem bez armády a ministra zahraničí.“57 Československá vláda, která se sešla za Háchovy nepřítomnosti, podala už 14. března v 16 hodin demisi. Vzhledem k Háchově absenci ji však nemohla dovést ke konci.58

V pražském centru došlo v noci na 15. března k nepokojům, o nichž německý vyslanecký rada informoval takto:

„V centru Prahy dnes odpoledne srážky Češi navzájem i Češi-Němci. Na české straně část. komunisté. Mezi Němci 24 zranění, poté 7 hospitalizováno. Policie se vyhýbá zákrokům proti Němcům a pokud možno zásahům vůbec. Zajištění 7 německých studentů na zásah vyslanectví okamžitě zrušeno… Kolem půlnoci i v centru v zásadě klid. Ampliony nabádají obyvatelstvo k rozvaze.“59

Okupace proběhla většinou bez incidentů.60 Hitler branné moci nařídil, aby se „vůči obyvatelům obsazovaného území nepovažovala za nepřítele, nýbrž pouze za nositele vůle říšské vlády zjednat na tomto území snesitelný pořádek“.61 Brát rukojmí je povoleno, nikoli však jednat s nimi jako s „trestanci“. Jim i obyvatelstvu se má „dát na vědomí, že při aktech nepřátelství ze strany obyvatelstva budou zastřeleni“. Exekuce smí však být vykonána pouze po slyšení vrchního velitelství pozemních vojsk nebo vrchního velitele letectva.62 Vstup německých vojsk byl překvapením pro německé i pro české obyvatelstvo. Zatímco Češi a Židé byli zpočátku velice sklíčení, Němci dávali ve své většině najevo nadšení. 63

2. Zřízení Protektorátu Čechy a Morava

Noví mocipáni se snažili co nejrychleji docílit toho, aby novou realitu už nešlo zvrátit. Zatímco Hácha a Chvalkovský večer 15. března v bývalé velké knihovně Hradu podávali zprávu české vládě, Hitler, Ribbentrop a Stuckart v jiném traktu formulovali bez přizvání českých reprezentantů^64 „Výnos Vůdce a říšského kancléře ze 16. března 1939 o Protektorátu Čechy a Morava“. Proti názoru, že výnos byl koncipován podle smlouvy mezi Francií a tuniským bejem z roku 1881, hovoří především to, že to byl výnos, nikoli smlouva. Řídil se spíše představami, které vznikly ve štábu Konrada Henleina.65 Hácha se o obsahu výnosu dozvěděl, až když byl předčítán v rozhlase. Dvacátého třetího března prohlásil, že Češi se na základě tohoto výnosu říšského kancléře ze 16. března o zřízení Protektorátu Čechy a Morava a „teprve tímto aktem“ stali součástí Německé říše.66 K ospravedlnění svého podrobení Hitlerovu diktátu 15. března Hácha (podporován protektorátním tiskem)67 neustále poukazoval na to, že zabránil „hroznému krveprolití“68 a ušetřil Čechy osudu Poláků, Estonců, Lotyšů, Litevců a Finů.69 Ve srovnání s dělením Polska, s anexí pobaltských států a se sovětským útokem na Finsko se Protektorát zdál být „menším zlem“. A nakonec Češi ani nemusí jít do války jako za rakouských časů.70 V interview pro Deutschland-Dienst Hácha 24. března 1939 řekl:

„O osudu českého národa bylo rozhodnuto v Mnichově. Na tom pádu jsme největší měrou sami vinni. Dělali jsme falešnou národnostní politiku jak vůči sudetským Němcům, tak vůči Slovákům. Taktika píchati špendlíkem rozsela nepokoj.“

Už dřív prý považoval za nesprávné instalovat v čistě německých obcích Masarykova náměstí. „Nikdy jsme se nepodjali vážnějšího pokusu dospět s Německem k přátelskému poměru. A tak události šly svou cestou.“71

Odpoledne Hitler Háchu přijal a dal mu najevo, že má jeho plnou důvěru, a zopakoval svůj slib, že při loajálním chování dozná český národ „netušeného rozmachu“. Během tohoto rozhovoru Hitler přislíbil, že říšským protektorem jmenuje vysokého úředníka státní správy na úrovni říšského ministra, člověka známého svou objektivitou. Žádné jméno však nesdělil.72

Zmíněný výnos se skládá z preambule a třinácti článků. Preambule zdůvodňuje německý zásah nezbytností nastolit na území zmítaném národnostními boji „klid a pořádek“. Článek 1 prohlašuje zbytkové Česko za „území Velkoněmecké říše“. Článek 2 vymezuje odlišnou státní příslušnost obyvatel Protektorátu. Obyvatelé německého původu se stanou německými státními příslušníky a podléhají německé jurisdikci, ostatní obyvatelé budou státními příslušníky Protektorátu a podléhají soudní pravomoci protektorátní. V článku 3 je autonomie definována takto:

„Protektorát Čechy a Morava je autonomní a spravuje se sám. Svá výsostná práva přináležející mu v rámci Protektorátu vykonává v souladu s politickými, vojenskými a hospodářskými zájmy Říše. Tato výsostná práva jsou vykonávána prostřednictvím vlastních orgánů a vlastních úřadů s vlastními úředníky.“

Výkon úřadu státního prezidenta v článku 4 se podmiňuje důvěrou Vůdce a říšského kancléře. V článku 5 se státnímu prezidentovi staví po bok říšský protektor. O jeho právech se praví:

„Vůdce a říšský kancléř jmenuje říšského protektora v Čechách a na Moravě coby ochránce říšských zájmů. Sídlem jeho úřadu je Praha. Říšský protektor jakožto zástupce Vůdce a říšského kancléře a jako pověřenec říšské vlády má za úkol dbát toho, aby byly dodržovány politické směrnice Vůdce a říšského kancléře. Říšský protektor potvrzuje členy vlády Protektorátu. Potvrzení může být vzato zpět. Říšský protektor je zmocněn dát se informovat o všech opatřeních vlády Protektorátu a udělovat jí rady. Proti opatřením, jež by směřovala k poškození Říše, může vznést námitku, a pokud by hrozilo bezprostřední nebezpečí, může vydávat nařízení nezbytná ve společném zájmu. Vyhlašování zákonů, nařízení a jiných právních předpisů, jakož i výkon administrativních opatření a pravoplatných soudních rozsudků se pozastavuje v případě, že říšský protektor vznese námitku.“

Protektorátní resort zahraničí převzala Říše. Protektorát obdržel u říšské vlády jednoho zástupce s úředním označením „vyslanec“.

V článku 11 se stanovují práva berlínských ministerstev:

„Říše může vydávat právní předpisy s platností pro území Protektorátu; pokud to vyžaduje společný zájem a pokud existuje společná potřeba, může Říše přebírat do vlastní správy některé správní odbory a za tím účelem zřizovat potřebné úřady podléhající Říši. Říšská vláda může činit opatření nutná pro zachování bezpečnosti a pořádku.“73

Články 3, 5 a 11, které vymezovaly vztahy mezi protektorátní vládou a správou na jedné straně a říšským protektorem a berlínskými úřady na straně druhé, byly tedy formulovány velice neurčitě. Míra autonomie mohla být na základě článků 5 a 11 podstatně omezena, mohla však být i relativně značná. Výnos ze 16. března vytvářel pouze rámec, jenž musel být pak naplňován nařízeními říšského protektora, respektive právními a administrativními předpisy centrálních berlínských úřadů. Jisté je, že nacionálněsocialistické vedení vytvořilo pro Protektorát dualistickou správní strukturu.

3. Reakce Velké Británie, Francie, USA a SSSR

Velmoci reagovaly na německou okupaci různě. Německé tvrzení, že Československo prý bylo ohniskem neklidu a nebezpečí a neschopné života, nejostřeji odmítl Sovětský svaz. V sovětské nótě se mimo jiné praví:

„Sovětské vládě není známa ústava žádného státu, která hlavu státu zmocňuje k tomu, aby nezávislou existenci země jakožto státu zrušila bez souhlasu jejího lidu.“

Postup německé vlády je „svévolný, násilný a agresivní“, píše se v nótě. Sovětská vláda odmítla uznat skutečnosti vytvořené násilím, tedy anektování Čech a Moravy a slovenské prohlášení samostatnosti.74 Sovětská vláda však Slovensko po uzavření německo-sovětského paktu o neútočení 16. září 1939 přesto uznala a v říjnu souhlasila s proměnou svého vyslanectví v generální konzulát.75 Československému vyslanectví v Moskvě bylo konečně 15. prosince sděleno, že k 1. lednu 1940 musí zastavit svou činnost.76 Jestliže se zpočátku ostré odmítnutí sovětské vlády pod vlivem Hitlerova paktu se Stalinem proměnilo v uznání nové situace, pak původně opatrné hodnocení ve Velké Británii, Francii a USA se vyostřovalo ve stále příkřejší odsouzení. Chamberlain pronesl 15. března odpoledne před Dolní sněmovnou prohlášení. Řekl, že britská vláda od Mnichova usilovala o záruku československých hranic, a pokračoval:

„Jsem přesvědčen, že po Mnichovu většina Britů sdílela mou naději a vroucně si přála, aby tato taktika vydržela i nadále. Dnes však naopak já sdílím jejich zklamání, jejich rozhořčení z toho, že tyto naděje byly tak krutě rozdrceny.“

Předpoklad záruk „přestal existovat“.77 Ačkoli Chamberlain tímto prohlášením neuznal v československé otázce žádné závazky britské vlády, německé jednání kritizoval těmito slovy:

„Ale i když se dnes možná tvrdí, že to, co se odehrálo, se stalo za tichého souhlasu české vlády, neuznávám způsob, jakým k těmto změnám došlo, jakoby v tiché shodě s duchem mnichovské dohody.“78

Německá říše navíc poprvé inkorporovala, jak řekl, příslušníky cizího národa. Tato skutečnost se jistě stane „příčinou neklidu v mezinárodní situaci“. Britská vláda se přesto „ze svého kurzu nedá svést a bude se pokoušet metodu násilí nahrazovat metodou diskuse“.79

Zdá se, že britská vláda byla zřízením Protektorátu překvapena. Alespoň britský velvyslanec v Berlíně Nevile Henderson si až do posledního okamžiku myslel, že „Hitler tak daleko nezajde“.80 Henderson byl už 14. března u státního sekretáře von Weizsäckera a zdůrazňoval „převážně německý zájem“ o Československo, přesto však státního tajemníka naléhavě žádal, aby se nepodnikalo nic, co by jakkoli odporovalo mnichovské dohodě či narušilo návštěvu prezidenta britské obchodní komory v Berlíně. Weizsäcker mohl Hendersona pouze ujišťovat, že všechno proběhne „slušným způsobem“.81

V prohlášení z příštího dne však Henderson německému ministru zahraničí sdělil, že cesta prezidenta britské obchodní komory do Německa se britské vládě v současné době jeví jako „neoportunní“.82 Ještě 17. března Henderson Weizsäckera sice žádal o argumenty, „které by bylo možno poskytnout Chamberlainovi, aby jich užil proti své vnitropolitické opozici“,83 ale Chamberlainův proslov z téhož dne v Birminghamu už obrážel tlak veřejného mínění na vládu Velké Británie. Chamberlain řekl:

„Podle našeho názoru se situace radikálně změnila poté, co slovenský parlament vyhlásil nezávislost Slovenska. Výsledkem této deklarace byl vnitřní rozpad státu, jehož hranice jsme hodlali zaručit.“

Své opatrné formulace z 15. března vysvětlil v tomto projevu nedostatkem informací, které měl v tom okamžiku k dispozici. Prohlásil, že v ohrožení se britský lid s veškerou rozhodností postaví na odpor, ač válku považuje za věc nesmyslnou a hrůznou.84

Naopak francouzská vláda hned 15. března vznesla proti zřízení Protektorátu „důrazný protest“ a 17. března prohlásila, že nový stav neuznává.85

Spojené státy 20. března 1939 sice akceptovaly fakt, že Čechy a Morava se „nalézají pod faktickou správou německých úřadů“, ale tento status,86 proti němuž už 17. března protestovaly veřejným prohlášením, odmítly uznat právně.87 Brzy nato odňaly USA Protektorátu doložku nejvyšších výhod, poskytnutou předtím Československu; jak konstatoval referent berlínského ministerstva zahraničí, šlo o „gesto politického nesouhlasu“.88

Přestože Velká Británie, Francie a USA Protektorát neuznaly, nemínilo Německo na tento postoj nijak ostře reagovat. Roli tu hrála především ekonomická hlediska. V době od 16. března do 30. června 1939 Protektorát totiž vyvezl zboží v hodnotě 150 milionů korun do Velké Británie a 65 milionů do Francie. Protektorátní dovoz v téže době zahrnoval zboží v hodnotě pouhých 56 milionů korun z Velké Británie a 38 milionů z Francie. Ačkoli do USA Protektorát v témž období exportoval jen za 36 milionů korun a za 107 milionů importoval, měla Německá říše o zachování obchodu s USA velký zájem, protože mezi dováženým zbožím byly i důležité suroviny.89 Při přeměně vyslanectví těchto tří obchodních partnerů bývalé ČSR v konzuláty netrvala proto německá vláda na svém právním pojetí. Všem vládám, které dosud nezrušily svá diplomatická zastoupení v Praze a nepřeměnily je v konzuláty, byla 9. května 1939 totiž doručena německá nóta, v níž byly tyto vlády vyzývány, aby v Praze zřídily konzuláty, neboť v opačném případě 25. května vyprší exteritorialita jejich diplomatických zastupitelstev. Velká Británie, Francie a USA poté zažádaly o exequatur svých konzulárních zastoupení, zdůraznily však, že s tím není spojeno uznání Protektorátu.90 Německé vládě se tak podařilo dosáhnout toho, že Velká Británie, Francie a USA stav de facto uznaly během dvou měsíců a Sovětský svaz během půl roku.91

4. Vojenská správa a první policejní zákroky

Přestože byl ustaven Protektorát a vytvořena funkce říšského protektora, byly Čechy a Morava zpočátku podřízeny vojenské správě. Zemskou správu na „operačním území Čechy“ převzal vrchní velitel skupiny armád pozemního vojska 3 se sídlem v Praze generál Blaskowitz, správu na „operačním území Morava“ vrchní velitel skupiny armád pozemního vojska 5 se sídlem v Brně generál List.92 V čele civilní správy v Čechách stanul župní vedoucí Henlein, v čele civilní správy na Moravě dosavadní vedoucí úřadu vídeňského říšského místodržícího Josef Bürckel. Nejvyšší říšské úřady přidělily šéfům civilní správy zmocněnce,93 kteří však neměli oprávnění bez účasti vrchního velitelství pozemního vojska nebo skupin pozemních vojsk jednat s orgány Protektorátu^94 anebo zasahovat do sfér jejich činnosti.95

Vojenská správa důsledně kontrolovala protektorátní vládu a správu. Bez povolení vojenských a civilních okupačních úřadů nesměla vláda svolat ministerskou radu ani sestavit program své schůze. Jednání ministerské rady musel být přítomen vedoucí Henleinova štábu, vládní prezident dr. Friedrich Bachmann.96 Stejně přísně byla kontrolována i podřízená pracoviště. Korespondence obou zemských prezidentů s ústředními úřady v Praze procházela rukama šéfů civilní správy, korespondenci zemských prezidentů s okresními hejtmany kontrolovali němečtí regionální úředníci, takzvaní oberlandrati – vrchní okresní radové.97

Spolu s německou armádou přišlo i Gestapo. Už 15. března začala vlna zatýkání (akce Mříže), jíž padli za oběť především němečtí emigranti a čelní čeští komunisté.98 Během prvního týdne bylo zatčeno přibližně 1600 osob,99 jejich počet se však záhy zvýšil na 4639.100 Z hlediska německých úředních míst však služební horlivost českých policejních orgánů,101 které zakázanou KSČ a činnost emigrantů za druhé republiky sledovaly už od prosince 1938, zacházela poněkud daleko. Na německý příkaz byly propuštěny všechny osoby, které v poslední době nevyvíjely aktivní politickou činnost.102 Ti všichni museli slíbit, že se zdrží veškeré „komunistické nebo státu nepřátelské činnosti“.103 Po takovém slibu byly asi tři čtvrtiny zatčených propuštěny. Ve vazbě zůstalo 1228 osob.104

OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE DO LISTOPADU 1939

V prvních dnech a měsících nebylo zřejmě ještě ani zdaleka rozhodnuto, jaký kurz vůči Protektorátu a Čechům německé úřady zamýšlejí nastoupit. Mocní třetí říše neměli ještě zkušenosti s tím, jak spravovat „autonomní“ oblasti a nakládat s cizími národy.

Česká strana nemohla tehdy ještě vědět, jak bude autonomie rozsáhlá a zda Úřad říšského protektora nebude vlastně jen zvětšeným vyslanectvím. Jak ukážeme v následujících partiích, představitelům bývalých českých stran se podařilo utvořit v prvních dvou měsících jednotnou frontu a dosavadní vládu zachránit pro okupační časy. Tyto úspěchy je vlastně mohly jen posilovat v jejich naději, že s německou okupační mocí dospějí ke snesitelnému uspořádání.

1. Utvoření jednotné české strany

Tyto úspěchy však vládě nespadly samy do klína. Bylo třeba vydobýt je v zápase proti pokusům českých fašistů (takzvané Národní obce fašistické), kteří chtěli ochromení československého státu využít k provedení puče.

Právě fašistům se tenkrát zdálo, že přišla jejich hodina. Někteří jejich předáci se na tajném setkání v Praze už 13. března 1939 zabývali plánem státního převratu. Vycházeli přitom z předpokladu, že fašistické Československo Vůdce neobsadí. O den později došlo k demonstracím, na nichž zazněly požadavky, aby moc ve státě převzal vůdce fašistické strany generál Gajda.105 Přibližně v téže době navštívili státního prezidenta Háchu někteří předáci pravicově extrémní Vlajky a projevili svůj zájem o účast ve vládě.106 Ve chvílích Háchovy a Chvalkovského nepřítomnosti v Praze se českých politiků začala zmocňovat stále větší nejistota. Vládní Strana národní jednoty zvažovala reorganizaci vlády. Opozice, tedy Národní strana práce, pověřila některé své vedoucí politiky, aby pokusy fašistů o státní převrat sledovali.107 V době, kdy Hácha dorazil do Berlína, 14. března ve 21 hodin, požádal generál Gajda německé vyslanectví, aby dalo souhlas s převzetím moci jeho stranou.108 Se stejnou žádostí se obrátil na vedení německého studentstva v Praze, odpověď však nedostal.109

Gajdovi a Obci fašistické v té době konkurovala už zmíněná Vlajka a ANO,110 organizace, které utvořily Český národní výbor (ČNV), k němuž se 15. března ráno připojili pozorovatelé obou velkých „státotvorných“ stran.111

Nezávisle na tomto vývoji událostí vydal generál Gajda ráno 15. března prohlášení, jež bylo předčítáno v rozhlase a otištěno v novinách. Gajda v něm Čechy vyzýval, aby se bez rozdílu sociálního původu a politického přesvědčení „podřídili jednotnému vedení, jehož se tímto ujímám“. Pražské obyvatelstvo mělo přijít na Uhelný trh a tam převzít další jeho pokyny. Shromáždilo se tam však jen asi 300 lidí; jejich aktivita se vybila ve vyslání „zmocněnců“ do židovských podniků a v podobných, nikoli právě nejaktuálnějších opatřeních.112

V ČNV se mezitím na mrtvém bodě ocitlo jednání o personálním obsazení vedoucích míst. Proto se vyslanci ČNV obrátili na Gajdu s návrhem, aby se na činnosti tohoto výboru podílel. Gajda na tuto nabídku přistoupil. Za účasti pracovníka německé Bezpečnostní služby (Sicherheitsdienst, SD) Übelackera, který byl v kontaktu s Obcí fašistickou už od poloviny třicátých let, byl hlasy zástupců Národní strany práce Gajda zvolen předsedou ČNV, v němž jednoznačné převahy nabyli pravicoví radikálové.113 Gajda, kterému teprve 11. března byla opět přiznána jeho generálská hodnost – odňata mu byla v procesu roku 1927 –, takovou aktivitou jednoznačně porušil svůj písemný slib, že bude podporovat politiku Háchovu a Beranovu, že rozpustí svou stranu a přeorientuje se na politickou linii Strany národní jednoty.114

Český národní výbor pak přešel k rozdělování postů. Sestavil seznam členů vlády, podle něhož všechna ministerstva s výjimkou ministerstva zemědělství a ministerstva sociální správy měla být obsazena zástupci Obce fašistické, Vlajky, popřípadě ANO.

Následující hodiny v ČNV značně zvyšují pravděpodobnost předpokladu, že politické aspekty okupace promýšlela německá strana teprve po vpádu svých vojsk. Vojenské obsazení nebylo nic obtížného, ale jak zemi vládnout, jak ji spravovat? Kolem půlnoci přišel Übelacker se zprávou, že má být utvořena župa Čechy a župa Morava, jimž v čele budou stát říšští místodržitelé. ČNV proto od dalších jednání o utvoření české vlády upustil, ale opět je obnovil, jakmile pronikla zpráva o „zřízení Protektorátu Čechy a Morava“.115

Před sekretariátem Národní obce fašistické se zatím shromáždilo značné množství lidí, kteří se domnívali, že zakrátko bude povolena pouze fašistická strana, a chtěli do ní ještě včas vstoupit. Začaly se šířit fámy, že Hitler Gajdu ustanovil vůdcem českého národa.116

Patnáctého března odpoledne se výbor prostřednictvím rozhlasu představil české veřejnosti. Proslov řečníka, jistého dr. Passera, vyvrcholil výzvou ke spolupráci s Němci. Řekl: „Dosavadní ničím neodůvodněná hořkost vůči Německé říši musí být překonána.“ Potom vyzval generál Gajda všechny legionáře, vojáky a důstojníky, aby byli přichystáni na okamžik, kdy je povolá.

Počáteční úspěchy pravicových radikálů lze pochopit pouze v souvislosti se zmatkem v řadách české vlády a českých stran i na německých okupačních úřadech. Jen tak se dá vysvětlit skutečnost, že v ČNV se angažoval zástupce někdejší sociálnědemokratické strany a další osobnosti, které později hrály skvělou roli v českém odbojovém hnutí.117

Velikou nejistotu v postoji k ČNV bylo v prvních dnech možno postřehnout i mezi zástupci okupační armády. ČNV zřídil orgán pro spolupráci s německými vojsky a snažil se vydobýt si v německých očích zásluhy tím, že nabádal ke klidu a pořádku.118 Gajdu přijal generál von der Gablenz a dal mu najevo svou spokojenost s činností ČNV.119 Gajda tvrdil, že obdržel od Háchy úkol „nově zorganizovat příslušníky české národní skupiny“.120

Avšak šance ČNV převzít moc pominuly už 17. března. Toho dne totiž přijal vrchní velitel okupačních vojsk v Čechách generál Blaskowitz Beranovu vládu, a tím ji uznal jako protektorátní vládu. Jednání mezi von der Gablenzem a Gajdou byla z německé strany přerušena v okamžiku, kdy Hácha prohlásil, že Gajda nemá jeho důvěru.121

Velký vliv na toto rozhodnutí měl nejspíš německý požadavek, aby tu byla fungující správa.122 A v ČNV se zase zástupci velkých stran prosadili se svým názorem, že před dalšími kroky je třeba vyčkat Háchových rozhodnutí.123 Už tehdy možná začaly německé úřady o Gajdově osobě pochybovat. Jisté je, že ministerstvo zahraničí vrchnímu velitelství Wehrmachtu na jeho dotaz 30. března sdělilo, že Gajda je „čirý oportunista“ a že je „morálně méněcenný“. Název organizace „nesmí svádět k domněnce,“ psalo ministerstvo zahraničí, „že jde o hnutí, jež by světovým názorem bylo blízké fašismu nebo nacionálnímu socialismu“.124

Rovněž 17. března se na Pražském hradě konalo jednání mezi ČNV v čele s Gajdou a mezi Háchou, šéfem jeho kanceláře Havelkou a jeho referentem pro veřejné organizace Klimentem; Hácha při té příležitosti oznámil svůj záměr svolat přípravný výbor ke zformování jednotné strany, do něhož by několik svých členů mohl vyslat také ČNV.125 Hácha tak chtěl fašisty ovlivněný ČNV nahradit určitým typem „vlastenecké fronty“, která měla být otevřena všem Čechům.

Tehdejší ministr zemědělství Feierabend se o tomto plánu dozvěděl 18. března, když hovořil se šéfem vlády Beranem. Ten se vyslovil pro to, aby předsednictví vlády převzal dosavadní šéf kanceláře a ministr bez portfeje Havelka, jinak se však domníval, že vláda by mohla zůstat v dosavadním složení. Beran řekl, že on sám se však stejně jako sociálnědemokratický předák Hampl musí z politického života stáhnout. Spádové strany druhé republiky, Strana národní jednoty a Národní strana práce, by měly být zrušeny. Jako jediná politická reprezentace českého národa, pokračoval, by se namísto toho utvořila nová strana, Národní souručenství (NS). V něm by měly být zastoupeny všechny vrstvy českého národa, avšak do žádné funkce by v něm nesměli nastoupit vedoucí politici první a druhé republiky. On, Havelka a Hampl o tom uzavřeli dohodu, s níž Hácha vyslovil souhlas. Havelka v současné době už jedná o personálním složení Výboru Národního souručenství, píše Feierabend.126

Večer 18. března promluvil Hácha k českému národu; řekl, že český národ má i za nových státoprávních poměrů velké možnosti rozvoje, budou-li všichni stát pevně při sobě. On sám ustaví sbor osobností, které dostanou za úkol nově zorganizovat politický život národa.127 S Feierabendem mluvil Hácha o tom, že při transformaci vlády bude, jak doufá, nutno vyměnit pouze osobu předsedy a že plánované NS bude sice působit totalitním dojmem, mělo by však být sestaveno převážně z demokraticky smýšlejících lidí.128

Devatenáctého března protektorátní vláda oznámila, že ČNV nebyl ani německou stranou, ani českými úřady zmocněn k žádným opatřením veřejnoprávní povahy.129 Dvacátého prvního března 1939 rozpustil Hácha Poslaneckou sněmovnu i Senát a jmenoval 50 osobností, které dosud nestály v popředí politického života, členy Výboru Národního souručenství. Všechny dosavadní politické organizace včetně Obce fašistické prohlásil za ilegální a vydal příkaz, aby byly do určitého termínu rozpuštěny. Podle kompromisního ujednání mezi Havelkou a Gajdou byli ve Výboru zastoupeni i fašisté.130 NOF, ANO a Vlajka obdržely deset míst z padesátičlenného Výboru.131 Jak na první schůzi výboru oznámil Hácha, NS by mělo sjednotit český národ. Řekl: „Musíme zabránit pochlebování, musíme zabránit denunciaci, neboť tím si nezískáme přízeň čelných německých mužů, kteří by pro nás při své vrozené přímosti měli jen pohrdání.“ Zatímco vláda se ve spolupráci s německými civilními a vojenskými úřady ujme státních záležitostí, NS by se mělo starat o národní záležitosti českého národa.132

Tehdejší strany vyslaly do Výboru NS podle domluvy druhou garnituru, a sice podle stranického klíče posledních voleb. Předsedou výboru byl zvolen člen Republikánské strany (agrárníci) Adolf Hrubý, místopředsedou byl sociální demokrat.133 Na prvním zasedání 21. března Výbor přijal – jak jsme se zmínili – Háchův návrh, aby se český lid sjednotil v jednotné straně. Hácha Výbor pověřil zrušením dosavadních politických stran. Obě velké strany druhé republiky tomuto pokynu vyhověly a své členy převedly do NS. Odpor dávaly najevo jen pravicově radikální strany a skupinky, i když vůdce NOF generál Gajda své příznivce 30. března vyzval ke vstupu do NS.134

Utvoření NS zpočátku vítaly široké vrstvy českého národa. V Lidových novinách z 26. března 1939 například čteme:

„Před světem a před sousedy musíme zůstat národem. Svornost a bratrské přátelství teď proto nejsou prázdnými frázemi. Na tom nyní závisí všechno.“135

2. Dva vládci: Neurath, Frank

To všechno se odehrávalo ještě předtím, než moc převzal říšský protektor. Osmnáctého března jmenoval Hitler říšským protektorem bývalého ministra zahraničí a tehdejšího předsedu „tajné kabinetní rady“ – jež však o sobě nedala nikdy vědět – von Neuratha.136 Neurath se po válce pokoušel objasnit, proč jmenování říšským protektorem přijal. Hitlerovi prý tenkrát řekl, že trpělivost Anglie a Francie je určitě už u konce, a ve výpovědi pokračoval takto:

„Hitler odvětil, že právě to je ten důvod, proč mě prosí, abych se funkce ujal, chce totiž prokázat, že nehodlá provádět politiku nepřátelskou vůči Čechům. Že já jsem v cizině všeobecně znám jako osoba klidná a umírněná a že mne vybaví maximálními plnými mocemi, aby bylo možno zakročit proti všem excesům, zvláště sudetoněmeckých živlů.“137

Jmenování tohoto diplomata staré školy mohlo být považováno za smířlivé gesto,138 ovšem v osobě Karla Hermanna Franka – ve funkci státního tajemníka při Úřadu říšského protektora – obsadil Hitler druhou nejvyšší pozici německé správy známým příslušníkem bývalé Sudetoněmecké strany. Nejvyšším výkonným úředníkem se stal správní odborník Kurt von Burgsdorff, který z místa šéfa civilní správy na Moravě přešel do Úřadu říšského protektora, a mohl působit poměrně umírněně.139

Zatímco Neurath nastoupil do úřadu už 5. dubna, „aby byl vyvrácen v cizině značně rozšířený názor, že dosazení říšského protektora bylo pouhým gestem“, a tohoto dne se také oficiálně ujal všech úředních povinností, záležitosti šéfa civilní správy přešly na Úřad říšského protektora teprve 15. dubna.140

Na slavnostním banketu na Pražském hradě 5. dubna se Neurath obrátil na české hosty těmito vstřícnými slovy:

„Bude úkolem mým a mých spolupracovníků, abychom země Čechy a Moravu v rámci životního prostoru Velkoněmecké říše dovedli ku štěstí a blahobytu. Nedoufám v nic toužebněji, než aby český národ naše i své poslání rozpoznal a nelehkou úlohu mi čestnou spoluprací pomohl splnit ku svému nejlepšímu prospěchu.“141

Takto Neuratha předešlého dne pozdravil pražský primátor Klapka:

„Svobodný pán von Neurath přichází, jak sám nedávno prohlásil, s úmyslem zajistiti české národnosti netušený, svobodný rozvoj jejích bohatých darů a vésti české země, jež hlubokou láskou k domovu pojí Čechy i Němce, vstříc novému kulturnímu a hospodářskému rozkvětu.“

Pražské obyvatelstvo nechť svým přijetím prokáže, pokračoval dále, „že dokážeme ctít muže, jenž své misi propůjčuje tak vznešenou podobu“.142

Neurath přijel do Prahy s velkou pompou: přivítání na nádraží, špalír školních dětí, vlajkosláva, vojenská přehlídka atd., ale už první den svého pobytu v Praze si nejspíš uvědomil, že české obyvatelstvo je pevně rozhodnuto německý režim bojkotovat a stavět se mu na odpor. Lidé na ulicích na něj hleděli mlčky. Jen ojediněle se ozvalo německé provolání slávy. Mnoho lidí raději riskovalo potrestání, než aby předstírali souhlas s německou nadvládou a vyvěšovali praporky.143

Podobná ochota ke kompromisům jako z Neurathových a Klapkových proslovů zaznívala z Neurathových i Háchových úvodních slov v oficiózních německých protektorátních novinách Der Neue Tag; hovořilo se tam o „ochraně“, „důvěře“ a „smíru“.144 Ve Frankově úvodním slovu se však objevují jiná klíčová slova. Je tam řeč nikoli o smíru, nýbrž o „harmonickém začlenění do okolního německého prostoru“. Rovněž jeho interpretace pojmu protektorát zní poněkud odlišně:

„Protektorát neznamená nic jiného než ochranu, zvláštní druh ochrany dovnitř i navenek: ochrana národního svérázu obyvatelstva a ochrana pořádku, ochrana prostoru před profesionálními narušiteli míru a ochrana budovatelských sil před rozkladnými parazity.“145

Hácha a ministři protektorátní vlády byli toho názoru, že Neurath bude mít vzhledem ke svým zahraničněpolitickým zkušenostem pochopení pro jejich situaci, ale záhy museli zjistit, že je „pasivní“, ba dokonce „docela zbabělý“ a že v konfrontacích s radikálními elementy na německé straně, zejména pochopitelně s Frankem, podléhá.146 Spolupráci obou mužů musel nutně znesnadňovat už jejich rozdílný původ. K tomu přistupovala ta skutečnost, že říšský velitel SS (Reichsführer SS) Heinrich Himmler Franka na konci dubna 1939 jmenoval vyšším velitelem SS a policie (Höherer SS- und Polizeiführer) při Úřadu říšského protektora v Čechách a na Moravě, a tím z něho na poli policejního dohledu a stíhání učinil úředníka nezávislého na Neurathovi. Při opatřeních německé policie byli totiž Himmler a jeho regionální zástupce Frank vázáni pouze povinností „dojednávat“ otázky s říšským protektorem, nikoli s ním něco „dojednat“.147 Vyššímu veliteli SS a policie příslušelo „velet všem silám podléhajícím říšskému veliteli SS a šéfu německé policie“, především všem náčelníkům Pořádkové (Ordnungspolizei) i Bezpečnostní policie (Sicherheitspolizei). V Protektorátu mu podléhaly obě řídící úřadovny Státní policie v Praze a v Brně a Hlavní sektor SD v Praze.148

Začátek války posílil Himmlerovu pozici a tím i pozici jeho pražského místodržícího Franka. Himmler byl 7. října 1939 jmenován říšským komisařem pro upevňování německého národního elementu (Reichskommissar für die Festigung deutschen Volkstums, RKF) a od té doby byl nejvyšší instancí německé národnostní politiky s následujícími úkoly: „repatriace“ říšských a etnických (kmenových) Němců z ciziny, „vytváření nových německých sídelních oblastí“ především formou usídlování „navracejících se říšských a kmenových Němců“ a rovněž „vylučování škodlivého vlivu těch národnostně cizích složek obyvatelstva, jež znamenají nebezpečí pro Říši a německou národní pospolitost“.149

Česká strana na Franka pohlížela jako na sekyráře, na Neuratha jako na člověka ochotného ke kompromisům.150 Spolupráce württemberského šlechtice a bývalého ministra zahraničí s knihkupcem a bývalým sudetoněmeckým menšinovým politikem byla příčinou neustálých spekulací o velkých názorových rozdílech mezi oběma reprezentanty Říše v Protektorátu.151

V každém případě se zdá, že v létě 1939 Frank dokonce hledal podporu proti Neurathovi ve stranické kanceláři. Říšský ministr vnitra Neuratha 14. července 1939 informoval, že podle Bormannova sdělení „bylo Vůdci hlášeno, že oberlandrati na území Protektorátu jsou vůči Čechům často příliš shovívaví. Vůdce si proto přeje, aby se oberlandrati při všech rozhodnutích, jež mají politické souvislosti, obraceli na pana státního sekretáře Franka, v důsledku jehož působení budou činěna správná rozhodnutí.“ Frick, jenž stál na Neurathově straně, se k tomu vyjádřil takto:

„Prosím Vás proto, abyste výtky přezkoumal a zařídil vše potřebné… Působení na politická rozhodnutí oberlandratů, jak si to přeje Vůdce, bude bezpochyby dostatečně zajištěno podřízením oberlandratů Vašemu pracovišti.“152

Ale ani Neurath nezahálel. Použil například supliky bývalého sudetoněmeckého poslance Kundta, jenž si stěžoval na Frankův zákaz vstupu na protektorátní území, a upozornil tak na skutečnost, že Kundt „se těší větší oblibě než Frank nejenom v širokých kruzích pražských německých soukmenovců, nýbrž i mezi Němci rozptýlenými po celé zemi“. Třebaže nějaké funkční místo v Protektorátě, uvádí dále, nepřipadá vzhledem ke Kundtovým osobním neshodám s Frankem pochopitelně v úvahu, „byly by Kundtovy vztahy na území Protektorátu a jeho znalost tamějších poměrů užitečné“.153 S Kundtem by byl Neurath pravděpodobně dokázal lépe spolupracovat než s Frankem. Kundt, jenž byl po mnichovské dohodě zástupcem Němců ve zbytkovém Česku, pracoval údajně na německo-českém smíru, zatímco Frank měl už tehdy prosazovat vtělení zbytkového Česka do Říše.154

3. Úřad a pravomoci říšského protektora

Pro tu chvíli vystupovali však Neurath i Frank většinou společně proti požadavkům nejvyšších říšských orgánů, tedy ústředních berlínských míst. Pozici nezávislou na Úřadu říšského protektora si Frank budoval pouze v resortu policie.

Struktura Úřadu říšského protektora

Výnosem z 18. září 1940 rozčlenil říšský protektor svůj úřad do čtyř oddělení. Oddělení I zahrnovalo správu, soudnictví a výuku a bylo to vlastní politické oddělení. Oddělení II se zabývalo hospodářstvím a financemi, oddělení III dopravou a oddělení IV kulturní politikou.155 Tato oddělení byla obsazována především úředníky takzvané „staré Říše“, i když Karl Hermann Frank Neurathovi už v květnu 1939 předal seznam osob, které by podle jeho názoru mohly být přijaty do Úřadu říšského protektora. Šlo vesměs o sudetské Němce.156 Neurath a říšské ministerstvo vnitra ovšem docílili shody v tom, že „kostra Protektorátu musí bezpodmínečně sestávat z úředníků staré Říše“.157

Mezi Úřadem říšského protektora a oberlandraty stály ještě dvě instituce, které vznikly z úřadu šéfa civilní správy, totiž Český odbor říšského protektora (Gruppe Böhmen) a Moravský odbor říšského protektora (Gruppe Mähren). Na rozdíl od Českého odboru, který byl zrušen už v červenci 1939^158 a jehož úkoly byl pověřen Úřad říšského protektora, Moravský odbor převzal podstatnou část agendy šéfa civilní správy v Brně.159 Moravský odbor byl nejenom prostředníkem mezi říšským protektorem a oberlandraty na Moravě, ale zároveň si přivlastnil značnou část povinností oberlandratů. Proto už v prosinci 1939 brněnský oberlandrat navrhl jeho zrušení. Jmenováním jednoho Němce moravským zemským viceprezidentem v březnu 1940 pozbyl Moravský odbor svého nejdůležitějšího úkolu, totiž dohledu nad českým zemským úřadem v Brně. Zemský úřad musel do té doby všechny zákony, vyhlášky, právní předpisy a administrativní nařízení zásadního významu předkládat před uveřejněním k posouzení Moravskému odboru říšského protektora.160 Odbor nakonec v lednu 1940 obdržel řízení „politiky podpory německého živlu“ na Moravě.161 Jestliže v roce 1940 právě otázka samostatnosti či vůbec existence Moravského odboru^162 měla nabýt na významu pro vztah říšského protektora k vedoucímu župy Dolní Podunají, jenž chtěl Moravu anektovat, v roce 1939 stály v popředí rozpory mezi říšským protektorem a ústředními berlínskými orgány.

Vymezení pravomocí mezi říšským protektorem a ústředními berlínskými orgány

Neurathovo postavení bylo zdánlivě jednoznačně upraveno Hitlerovým nařízením z 22. března.163 V § 1 stálo:

„Říšský protektor v Čechách a na Moravě je výlučným reprezentantem Vůdce a říšského kancléře a říšské vlády v Protektorátu. Bezprostředně podléhá Vůdci a říšskému kancléři a pouze od něho dostává pokyny.“

Neurath dostal k ruce osobní štáb, jehož sestavení a obsazení bylo přenecháno jemu samému. Kromě osobního referenta a adjutanta do něho patřil zmocněnec branné moci a vyslanec přidělený ministerstvem zahraničí. Říšskému protektorovi podléhal státní tajemník Frank, jehož Himmler jmenoval zároveň vyšším velitelem SS a policie. Všeobecným zástupcem státního tajemníka byl ministerský ředitel a pozdější státní podtajemník von Burgsdorff, jemuž podléhaly jednotlivé do odborů (Gruppen) sdružené referáty.164 S výjimkou branné moci se měly v Úřadu říšského protektora soustřeďovat všechny resorty. K vyslání referentů centrálních berlínských úřadů do ústředních orgánů Protektorátu nedošlo. Stejně neměly být zřizovány „prostřednické říšské úřady“ ani pro správní odvětví, jež byla pojata do přímé říšské kompetence, jako například rozhlas, Bezpečnostní policie, clo atd. „Všechny jejich povinnosti má rovněž zastávat Úřad říšského protektora,“ psalo říšské ministerstvo vnitra.165

Jako regionální orgány převzal říšský protektor do své kompetence „oberlandraty“,166 které zřídil už vrchní velitel pozemních vojsk a v jejichž kompetenci byla vždy dvě až tři česká okresní hejtmanství. Měli podávat zprávy o vývoji v okresech, kontrolovat nižší administrativní orgány Protektorátu a vyřizovat určité úkoly, které Říše převzala do své přímé kompetence. Kromě toho se měli starat zvláště o záležitosti německých státních příslušníků a podílet se na řešení problematiky náhradní vojenské služby, rodinného stavu osob, státní příslušnosti a na pasové agendě.167

Samostatného postavení se mělo dostat pouze armádě. „K jednotné ochraně zájmů branné moci v Čechách a na Moravě“ byl jmenován „zmocněnec branné moci při Úřadu říšského protektora“ a přímo podřízen šéfovi vrchního velitelství branných sil. Jeho rozkazy se však nevztahovaly na vojska rozmístěná v Čechách a na Moravě, na něž se pohlíželo jako na jednotky exteritoriální a podřízené sousedním vrchním velitelstvím, případně velitelstvím leteckých flotil nebo žup pozemního leteckého zabezpečení. Naopak k jeho povinnostem náležely „otázky záloh, kontrašpionáže, tisku a propagandy, vojenského hospodářství, dopravy a spojů, zásobování a všechny záležitosti spojené s civilní obranou Říše“. Pro tyto úkoly měl k dispozici mnoho příslušníků armády, z nichž většina byla dosud ve výcviku.168 Zmocněnec branné moci byl kromě toho i „poradcem říšského protektora ve vojenských záležitostech a v otázkách vlastních vojenských útvarů Protektorátu“. Celková síla těchto útvarů byla stanovena na 7000 mužů a jejich organizace, členění a výzbroj byly přizpůsobeny německé Ochranné policii (Schutzpolizei).169 Do tohoto takzvaného vládního vojska měla být převedena část českého četnictva, umístěného v kasárnách a čítajícího na 17 000 mužů. Vojsko mělo sloužit „k udržování vnitřní bezpečnosti a pořádku“.170

První útok na jednotu německé správy v Protektorátu podnikla ze stranické platformy NSDAP. Nepochybně to nebyly pouze organizační důvody – tedy početní slabost německého obyvatelstva v Protektorátu –, které stranu vedly k tomu, aby popřela organizační jednotu protektorátního území a Protektorát „po stranické linii“ přidělila čtyřem přilehlým župám – Sudety, Bavorská východní marka, Horní Podunají a Dolní Podunají. Vedoucím sousedních žup se tak totiž dostalo práva zasahovat do protektorátních záležitostí. Předsedal jim župní vedoucí Jury z Dolního Podunají, jemuž připadly enklávy s německým osídlením kolem Jihlavy, Brna a Olomouce.171

V dopise přednostům správních orgánů sousedních žup a vládních krajů bylo říšské ministerstvo vnitra záhy poté nuceno upozornit na to, že rozdělení Protektorátu „po stranické linii“ nezměnilo nic na postavení říšského protektora, jenž je výlučným zástupcem Vůdce a říšského kancléře a pověřencem říšské vlády, a že je nepřípustné navazovat přímé kontakty s autonomními úřady protektorátní správy jakož i s protektorátními úřady v přímé kompetenci Říše.172 Stranickým orgánům, jejich složkám a přičleněným organizacím byl jakýkoli vliv na politiku v Protektorátě oficiálně zapovězen. Vůči českým fašistickým uskupením měla být zachovávána zdrženlivost, veškeré okázalé sbratřování bylo zakázáno.173 Pro ten okamžik se tedy říšský protektor vůči straně prosadil, hrozilo však nebezpečí, že při oslabení jeho pozice nebo při změně zahraničněpolitických a vnitropolitických mocenských poměrů se „stranické“ rozpolcení Protektorátu nepříznivě projeví na celistvosti tohoto útvaru a posílí se odstředivé tendence. Dvacátého pátého října 1939 se „s ohledem na přítomnou dobu válečnou“ ustoupilo i od snah uvést do souladu se stranickými župami a kraji aspoň hranice okrsků v pravomoci oberlandratů.174 Aby se dosáhlo aspoň jisté koordinace postupu zmíněných čtyř stranických žup, byl 30. ledna 1940 zřízen „koordinační stranický orgán při Úřadu říšského protektora“ pod vedením župního vedoucího Juryho. Ovšem ani ten nesměl být v bezprostředním styku s českými úřady.175

Mezi orgány říšského protektora a nejvyšší říšské orgány byla podobně jako po přičlenění Rakouska a později na dobytých územích vřazena další instituce, Ústředí pro Čechy a Moravu, do jejíhož čela byl postaven státní tajemník na říšském ministerstvu vnitra Stuckart. Nejvyšší říšské úřady měly „při všech opatřeních týkajících se Protektorátu, zejména při vydávání právních předpisů a v opatřeních organizačních docilovat shody s Ústředím“.176

Šestnáctého března se se svými mocenskými nároky „jako zmocněnec pro čtyřletý plán“ přihlásil i Göring. Všem ústřednám napsal toto: „Ve všech zásadních otázkách hospodářského charakteru [v Protektorátu] si proto vyhrazuji právo rozhodnout…“177 Avšak tento i pozdější Göringův pokus připojit dodatek k nařízení z 22. března 1939, že „postavení zmocněnce pro čtyřletý plán zůstává nedotčeno“,178 ztroskotal na Hitlerově vetu; Hitler Göringovi poradil, aby své pokyny uděloval jeho prostřednictvím anebo po dohodě s říšským protektorem.179

Jistou míru nezávislosti na říšském protektorovi si naopak dokázaly zajistit soudy.180 Říšský ministr spravedlnosti Gürtner však prezidentu německého vrchního zemského soudu a generálnímu státnímu zástupci při vrchním zemském soudu v Praze uložil „vycházet vstříc žádostem pana říšského protektora v Čechách a na Moravě o nezprostředkované informace“.181 Říšský protektor mohl justiční orgány „upozorňovat na rozhodující aspekty a z nich vyplývající nezbytná opatření“ a „v rámci zákonů a nařízení nejvyšších říšských orgánů jim udělovat pokyny odpovídající jeho všestranné odpovědnosti“. „Všeobecná nařízení i jednotlivá významná opatření včetně jmenování služebně vyšších úředníků“ bylo možno činit jen po dohodě s ním.182

Vůči říšskému ministerstvu práce a říšskému ministerstvu hospodářství dokázal říšský protektor své postavení obhájit. Obě ministerstva k říšskému protektorovi vyslala své referenty. Říšský ministr dopravy ustoupil až po krátkém zpěčování.183

Mezi říšským protektorem a nejvyššími říšskými orgány však i nadále docházelo k neustálým kompetenčním sporům. Ústředí pro Čechy a Moravu se pokoušelo hrát mezi oběma stranami roli prostředníka, jež jí také byla přiřčena. Ve společném oběžníku určeném nejvyšším říšským úřadům z 1. dubna 1939, tedy ještě dříve, než Neurath svůj úřad oficiálně převzal, připomnělo Ústředí spolu s říšským kancléřstvím, že veškerá opatření nejvyšších říšských úřadů je třeba předem projednat s říšským protektorem. „Mimo armádu neexistují … ve vztahu k němu … žádné samostatné instituce nejvyšších říšských orgánů,“ pravilo se v tomto cirkuláři.184

Dvacátého července 1939 zopakovalo říšské ministerstvo vnitra svoje upozornění nejvyšším říšským orgánům a postoupilo dál „opakované“ stížnosti říšského protektora na přímé dohovory těchto orgánů s protektorátní vládou.185 Třetí a čtvrté upozornění stejného obsahu se 3. ledna a 22. února přímo obracela na úřední místa sousedních žup.186

Sporná po jistou dobu byla otázka, kdo smí jmenovat jednotlivé úředníky při Úřadu říšského protektora. Z hlediska dalšího vzdělání, nahraditelnosti a kariéry jednotlivých úředníků bylo racionální, aby říšský protektor jmenoval – až po funkci vedoucího odboru (Gruppenleiter) – pouze nejvyšší z nich, ostatní aby však do Prahy vysílaly příslušné specializované resorty.187 Na druhé straně se tím omezovala pravomoc říšského protektora nad jeho podřízenými, neboť tito úředníci zůstávali ke svému resortu připoutáni nesporně těsněji než k dočasnému šéfovi. Specializované resorty byly při jmenování svých referentů přece jen alespoň vázány nezbytností dohodnout se s protektorem a sám protektor byl i nadále dohlížecím orgánem nad všemi svými úředníky.188 Jak vyplývá z jednoho záznamu říšského ministerstva vnitra, říšský protektor se toto rozhodnutí pokoušel na poradách o rozpočtu počátkem roku 1940 zvrátit. Jeho záměr pojmout jednotlivé odbory do svého rozpočtu však neprošel, zvláště proto, že se předtím nebránil tomu, aby sekce policie a soudnictví byly zařazeny do rozpočtů svých vlastních resortů.189

Prozatím definitivní vymezení povinností a práv mezi nejvyššími říšskými orgány a říšským protektorem přineslo „Nařízení o organizační struktuře německé správy a o Německé bezpečnostní policii v Protektorátu Čechy a Morava“ z 1. září 1939,190 jemuž předcházel dlouhý a úporný zápas mezi zúčastněnými úřady.

Nařízení se skládá ze dvou částí, které měly být původně vydány odděleně a o nichž se diskutovalo jako o druhém a třetím prováděcím nařízení k Vůdcovu výnosu ze 16. března 1939. Správně zařadit je lze jen v kontextu předcházejících jednání a následných interpretací.

První tři paragrafy nařízení předstírají šíři pravomocí říšského protektora, které mu ve skutečnosti nepříslušely. Znějí takto:

„§1. Všechny úřady, služebny a orgány Říše v Protektorátu Čechy a Morava s výjimkou branné moci podléhají říšskému protektorovi.

§2. Říšský protektor dohlíží na veškerou autonomní správu Protektorátu.

§3. Úřad říšského protektora je příslušný pro všechna odvětví říšské správy s výjimkou branné moci. V oblasti působnosti říšského protektora je vyloučeno utvářet další zvláštní orgány.“191

Diskuse o poměru mezi resortními ministry a říšským protektorem začala už na poradě státních tajemníků některých ministerstev 25. března 1939. Bylo tam sice stanoveno, že „neexistuje oprávnění nejvyšších říšských úřadů přímo úkolovat říšského protektora“ a že „styk s říšským protektorem se děje podle zásad, které platí pro styk nejvyšších říšských orgánů navzájem“. Avšak „povaha věci vyžaduje, aby ve správních odvětvích převzatých do přímé říšské správy byl říšský protektor vázán vyhláškami, směrnicemi a všeobecnými nařízeními příslušných říšských ministrů“.192

S takovouto formulací se říšský protektor pochopitelně nesmířil. Říšské ministerstvo vnitra se proto pokusilo prosadit následující kompromisní formulaci:

„Říšský protektor má postavení nejvyššího říšského orgánu s teritoriálně omezenou pravomocí vztahující se na Protektorát. Říšský protektor je tedy teritoriálním ministrem. Vedle něho nepozbývá platnosti věcně vymezená pravomoc resortního ministra, jenž je zásadně trvale kompetentní ve všech věcných záležitostech svého resortu, ale v otázkách týkajících se Protektorátu … mu vždy stojí po boku říšský protektor, s nímž musí v protektorátních záležitostech docilovat shody a s nímž nese společnou odpovědnost.“193

Zmíněné všeobecné formulace podtrhující kompetence říšského protektora však byly zvoleny proto, že – nejspíš také ze zahraničněpolitických důvodů – existovala snaha připustit jen co nejméně zásahů do autonomie Protektorátu.194 Třicátého července 1939 podepsal vyhlášku Hitler.

Nato měly být ve formě průvodního dopisu či výnosu dodatečně zdůrazněny zájmy a nároky specializovaných resortů vůči říšskému protektorovi s tím, že jsou v souladu s „přáními Vůdce“.195 Říšský ministr vnitra se zasazoval o to, aby průvodní dopis byl říšskému protektorovi zaslán bez předchozího upozornění, protože očekával protektorovy protinávrhy, jež by věc pozdržely; Lammers Neurathovi koncept dopisu přesto zaslal na vědomí a k vyjádření.196 V tomto konceptu se praví: „Z podvojného postavení říšského protektora jako Vůdcova reprezentanta“ a „pověřence říšské vlády“ „vyplývá, že ve všech oblastech německé správy v rámci Protektorátu [v originále podtrženo] jste nejvyšším říšským orgánem, že však jakožto ‚pověřenec říšské vlády‘ jste vázán rovněž výnosy a všeobecnými odbornými nařízeními resortních ministrů, která zásadně platí i pro úřady Protektorátu“.197

Neurath na tento dopis odpověděl teprve po dvojím dotazu říšského kancléřství a nekompromisně hájil zájmy svého úřadu. Je „v první řadě zástupcem a reprezentantem Vůdce a říšského kancléře“, pouze jemu je odpovědný. Jeho kompetence jakožto reprezentanta říšské vlády jako celku i jednotlivých ministrů jsou, jak píše, „kompetencemi výlučnými“. „Nekonkurují stejným kompetencím jiných nejvyšších říšských orgánů.“ „Moje komplexní odborné kompetence jsou odděleny od kompetencí říšské vlády a jejích jednotlivých členů – resortů.“ Uzavřel takto: „Prosím, aby tyto mnou nastíněné státoprávní a politické myšlenky, a zvláště skutečnost, že převažuje přímo Vůdcem mi svěřený politický úkol a ten musí určovat veškeré mé konání, byly ve Vámi připravovaném průvodním dopise vyjádřeny s veškerým důrazem.“ Chce sice „s ostatními nejvyššími říšskými orgány docházet k co největší shodě“, je však nezbytné „ve všech případech, jež se zvlášť dotýkají poměrů na protektorátním území, uplatňovat modifikace, jež musím posoudit v první řadě já [říšský protektor]“. Říšský protektor i nejvyšší říšské úřady, píše Neurath, se musejí podílet rovným dílem, všeobecná odborná nařízení resortu „musejí však být slučitelná s mým hlavním politickým posláním a rovněž zde jsem oprávněn a povinen v závislosti na zvláštních politických poměrech Protektorátu doplňovat všeobecná odborná ustanovení resortu případně nezbytnými modifikacemi. Zároveň musí platit zásada, že při eventuálním konfliktu zájmů musí moje politické rozhodnutí v tom kterém konkrétním případě mít větší váhu než odborná hlediska jednotlivého resortu…“ Opatření jednotlivých resortů musejí být vázána, jak uvádí, na shodu s Ústředím pro Čechy a Moravu při říšském ministerstvu vnitra zejména u úkonů týkajících se tvorby a vydávání právních předpisů a norem a u zákroků organizačních. „Ve vztahu ke mně ani k mému úřadu bod II nařízení z 22. 3. 1939 takovouto vazbu neobsahuje.“198

Říšský ministr vnitra ve stanovisku k citovanému dopisu říšského protektora^199 upozorňoval na nebezpečí rozpadu Říše ve více státoprávních útvarů, zvláště až jednou budou případně získány kolonie, a i nadále považoval za nutnou vzájemnou shodu říšského protektora a specializovaného resortu. Zdůrazňování „politického pověření“ říšského protektora podle něho „není vhodné“, neboť i specializované resorty mohou uplatňovat politická hlediska. Pokud by se obě strany nemohly v jednotlivých případech dohodnout, pak by nezbylo než požádat o rozhodnutí Vůdce.

Když pak nový kompromisní návrh říšského ministra a šéfa říšského kancléřství ztroskotal na značných názorových rozdílech mezi ministrem vnitra a říšským protektorem,200 dohodlo se říšské kancléřství s říšským ministerstvem vnitra, že od průvodního dopisu zcela upustí.201

Souhrnně lze říci toto: Neurathovi, který si 15. července 1939 stěžoval, že se neúčastnil navrhování zákonů – vyšlo totiž najevo, že byl sice osobně informován, ale oficiálně účasten nebyl –,202 se zdržovací taktikou a zaujímáním extrémních pozic, které jen těžko mohly vést k dohodě, podařilo omezení vlastních kompetencí zabránit. Pomohla mu zejména skutečnost, že Hitler chtěl z optických důvodů navenek zdůrazňovat samostatné postavení říšského protektora a Neurath je pak mohl obhajovat směrem dovnitř. Navíc se nakonec sklonil před nejsilnějším říšským resortem, totiž Himmlerem, a tím ho vyčlenil z jednolité fronty nejvyšších říšských úřadů.

Zvláštní postavení SS a policie

Německá bezpečnostní policie (Sipo), pro jejíž činnost do té doby v Protektorátu neexistoval zákonný podklad, obdržela kompetence, které daleko přesahovaly kompetence všech ostatních orgánů nezávislých na říšském protektorovi. V již zmíněné vyhlášce z 1. září 1939 se praví:

„§ 10. Tajná státní policie a části Kriminální policie – ta až pokud to bude nutné z důvodu zavedení německého trestního soudnictví –, se v Protektorátu Čechy a Morava přejímají do přímé říšské správy.

§ 11. Orgány Německé bezpečnostní policie v Protektorátu Čechy a Morava mají za úkol pátrat na území Protektorátu Čechy a Morava po všech nepřátelských aktivitách zaměřených proti státu a národu a potírat je, výsledky šetření shromažďovat a vyhodnocovat, podávat říšskému protektorovi i jemu podřízeným orgánům hlášení, průběžně je informovat o poznatcích, jež jsou pro ně důležité, a poskytovat jim podněty.

§ 12. (1) Pracoviště podřízená říšskému protektorovi a orgány Protektorátu Čechy a Morava jsou povinny plnit nařízení řídících služeben Státní policie, úřady Protektorátu rovněž nařízení ostatních orgánů Tajné státní policie v politickopolicejních záležitostech. …

§ 13. Říšský protektor v Čechách a na Moravě a rovněž říšský velitel SS a šéf Německé policie ve shodě s říšským protektorem mohou v zájmu zachování bezpečnosti a pořádku činit v Protektorátu Čechy a Morava nezbytná administrativní opatření i mimo hranice k tomuto účelu stanovené. Toto oprávnění mohou delegovat.“203

Zatímco pravomoc Hlavního sektoru SD v Praze (Leitabschnitt Prag des Sicherheitsdienstes)204 se vztahovala na celý Protektorát, v kompetenci řídící úřadovny Státní policie v Praze bylo 12 oberlandratů (obvod působnosti vrchních okresních radů), v kompetenci řídící úřadovny v Brně jich bylo 7. Tyto orgány policie nebyly proto v Praze ani v Brně přičleněny k úřadům oberlandratů, ani jim nebyly podřízeny. Jako podřízené orgány říšského protektora zaujímaly prakticky pozici mezi říšským protektorem a oberlandraty a ve státněpolicejních záležitostech mohly oberlandratům udělovat příkazy. Oberlandratům však nebyla podřízena ani detašovaná pracoviště řídících orgánů Státní policie. Jak konstatoval jeden pracovník říšského kancléřství, správné by bylo policii do úřadů oberlandratů začlenit, „za dané situace to však není možné“.205 Proti oprávnění řídících služeben Státní policie udělovat oberlandratům „v politickopolicejních záležitostech“ pokyny Neurath nic nenamítal; domníval se, že spolupráce s oberlandraty je zajištěna tím, že vedoucí detašovaných pracovišť Státní policie jsou ustanoveni „politickými referenty“ oberlandratů.206

Formulaci zvolenou pro § 13, „ve shodě s říšským protektorem“, nebral Neurath na vědomí a hovořil jen o „dohodě“.207

Jak důsledné bylo na straně SS a policie osamostatnění vyššího velitele SS a policie – touto funkcí byl 28. dubna 1939 pověřen Karl Hermann Frank^208 –, resp. náčelníka Bezpečnostní policie (Sipo) a SD a zároveň náčelníka Pořádkové policie (Orpo), lze vysuzovat mimo jiné z toho, jak se s touto záležitostí nakládalo z hlediska rozpočtového. Říšskému protektorovi byl původně dán k dispozici řídící útvar, k němuž náležel i náčelník Sipo a SD (BdS) i náčelník Pořádkové policie (BdO), a jenž měl být proto také součástí jeho rozpočtu. Roku 1940 se však náčelník Bezpečnostní policie a SD i náčelník Pořádkové policie objevili v rozpočtu policie.209 Protektor nakonec dosáhl toho, že na rok 1941 byla obě systemizovaná místa pojata do jeho vlastního rozpočtu,210 ale v roce 1942 se opět ocitla v rozpočtu policejním.211 Náčelník Bezpečnostní policie a SD a náčelník Pořádkové policie podléhali nikoli státnímu podtajemníkovi, nýbrž přímo Karlu Hermannu Frankovi, nebyli tedy začleněni do Úřadu říšského protektora.212

V důsledku atentátu na Heydricha byla také ministerstvu vnitra odňata veškerá dosud česká policie (četnictvo, vládní, obecní a kriminální policie) a přímo podřízena německému náčelníku Pořádkové policie. Stejně jako ve všeobecné správě měla být vedoucí místa postupně obsazována Němci, aby byla zajištěna lepší kontrola české policie.213

Na žádném místě vyhlášky nestálo nic o právu říšského protektora udělovat příkazy řídícím úřadovnám Státní policie. Frank po válce vysvětloval poměr říšského protektora k Bezpečnostní policii takto: Říšský protektor měl prý právo Bezpečnostní policii udělovat příkazy. V případě, že Himmler či Hlavní říšský bezpečnostní úřad vydali příkaz odlišný, byl vyplněn právě ten.214 Velitel Bezpečnostní policie a SD a velitel Pořádkové policie nebyli prý říšskému protektorovi podřízeni, nýbrž „přiřazeni“.215

To se projevilo ve chvíli, kdy Gestapo na počátku války (akce Albrecht I.) preventivně zatklo na 2000 osob, aniž informovalo Neuratha. Protektorátní vláda si Neurathovi stěžovala a za řadu zatčených intervenovala. Neurath si pak Himmlerovi stěžoval na Frankovu svévolnost, ovšem bez úspěchu. Někteří rukojmí byli ovšem brzy stejně jako po akci Mříže opět propuštěni.216

4. Práva „autonomní správy“

Na poradě státních tajemníků na říšském ministerstvu vnitra 25. března 1939, o které už byla řeč, prezentoval státní tajemník Stuckart „Vůdcovu představu“ o německé politice v Protektorátu. Jeden pracovník říšského kancléřství shrnul jeho vývody takto:

„a) Protektorát není už ‚subjektem‘ mezinárodního práva, i když na základě článku 6 Vůdcova výnosu ze 16. března se jistá mezinárodněprávní samostatnost zdánlivě zachovává…

b) Autonomie Protektorátu má být omezována, pouze pokud je to nezbytně nutné. Má se ponechat na protektorátní vládě, aby v Protektorátu prováděla opatření, jež Říše považuje za potřebná. Říšský protektor má možnost na protektorátní vládu působit ve všech ohledech. Kromě vojenské správy mají být vlastní [německé] správní orgány zřízeny pouze v těchto oblastech: clo, Bezpečnostní policie (pokud možno omezeně), devizové hospodářství, letecká doprava, rozhlas, soudy (pro příslušníky německé národnosti, eventuálně obecně pro velezradu a vlastizradu). Na dopravu, pošty a telekomunikace má Říše pouze dohlížet, s možností převzít tyto obory v případě války pod vlastní správu.“217

Stuckartovo memorandum předané během téže porady se vyjadřuje k tématu vlády a parlamentu:

„V Protektorátu zůstává zachována rovněž vlastní vláda, která může i nadále spočívat na demokraticko-parlamentním základě; zájem na sjednocení českého národa do jednotné strany a na odstranění parlamentárně demokratického systému není. Takovéto tendence netřeba podporovat.“218

Důraz je tu zřejmě na obratu „sjednocení českého národa“. V přesvědčení o přednostech jednotné strany a o záporech existence více stran, které spolu vzájemně bojují, chtěli zabránit tomu, aby této výhody Češi také požívali.

V souladu s „Vůdcovou vůlí“ měli příslušníci německé národnosti v Protektorátu nadále podléhat německému právu a německým soudům, německé jazykové ostrůvky měly v rámci Protektorátu získat jistou autonomii.

O postavení „příslušníků Protektorátu“ bylo na poradě státních tajemníků řečeno, že platí toto: Nejsou to sice cizinci, ale sňatky mezi příslušníky Protektorátu a německými státními příslušníky podléhají schválení. Úředníci Protektorátu se nemají stávat říšskými úředníky. Protektorátnímu příslušníku se nemá dostat vůbec žádné příležitosti stát se úředníkem či vojákem Říše. „Zacházení s příslušníky Protektorátu má být podle Vůdcova přání co do formy zdvořilé, věcné, ale jinak nesmlouvavě přísné.“219

Na další poradě státních tajemníků na říšském ministerstvu vnitra 12. května 1939 bylo stanoveno mezinárodněprávní postavení Protektorátu a pravomoci jeho vlády. Zástupci jednotlivých říšských ministerstev se shodli na tom, že státní smlouvy, které uzavře Říše, automaticky platí i pro Protektorát, že Protektorát v nich nemusí být zmíněn a že tyto smlouvy nevyžadují ratifikaci protektorátní vlády. U „státních smluv, které zasahují do právních nebo hospodářských poměrů Protektorátu“ může protektorátní vláda prostřednictvím říšského protektora předložit vlastní stanovisko. Zda, popřípadě do jaké míry je třeba brát na takovéto stanovisko ohled, bylo ponecháno „na posouzení říšské vládě“.220

„Vyslanec“ Protektorátu nebyl akreditován u Vůdce, nýbrž u říšské vlády nebo u říšského ministra a vedoucího říšského kancléřství. Nebyl „diplomatem legalizovaným u Vůdce“, pouze „kontaktní osobou protektorátní vlády v Berlíně“.221 Touto funkcí byl 26. dubna 1939 pověřen dosavadní ministr zahraničí Chvalkovský.222

Aby byla vyloučena jakákoli pochybnost o statusu Protektorátu, říšské ministerstvo vnitra 29. dubna 1940 stanovilo, že pokud rozsah platnosti kteréhokoliv říšského předpisu je vymezen pojmem „Velkoněmecká říše“, vztahuje se i na Protektorát.223 Také v termínu, jehož součástí je výraz „vnitrostátní“, měl být v právních předpisech Protektorát zahrnut. Toto pravidlo se však nemělo uplatňovat toporně, rozhodnout se mělo vždy podle německých zájmů.224 Obdobně byli pojímáni „příslušníci Protektorátu“. V oblasti veřejného práva se s nimi sice mělo zacházet jako s cizinci, ale v jednotlivých případech, „pokud to je v německém zájmu“, bylo možno se od tohoto pravidla odchýlit.225

Ačkoli protektorátní správa se zásadně vztahovala na všechny obyvatele Protektorátu, byli němečtí státní příslušníci souzeni německými soudy podle německého práva. Kromě tohoto omezení nezávislé soudní pravomoci,226 ustanoveného už čl. 2 Vůdcova výnosu ze 16. března, jí byly odňaty další kompetence. Německá soudní pravomoc se rozšířila i na ty jednotlivé oblasti trestního práva, o nichž se Němci domnívali, že vzhledem k napjatým poměrům mezi okupanty a okupovanými je nemohou svěřit českým soudům. Německým soudům v Protektorátě tak bylo uloženo provádět například říšskoněmeckou vyhlášku proti „škůdcům lidu“ a vyhlášku proti pachatelům násilných zločinů.227 V občanskoprávních sporech měl říšský protektor právo vznášet námitky. Poté jednání automaticky přecházelo na německý soud.228 Další omezení protektorátní soudní pravomoci vyplývalo ze soudní pravomoci německé branné moci, která v případě vojenské vlastizrady, vyzývání vojáků k neposlušnosti, navádění k dezerci, získávání pro službu u zahraničního vojska, poškozování vojenských zařízení apod. mohla odsuzovat i příslušníky Protektorátu. Tyto kauzy mohla postoupit „úřadům obvykle příslušným pro trestní stíhání“. Těmito „obvykle příslušnými“ úřady byly míněny německé soudy, které se tedy touto oklikou dostávaly k dalším procesům vedeným proti obyvatelům Protektorátu.229

Zastupování v zahraničí a úkoly obrany země převzala Říše. V tom bylo z německé strany zahrnuto „zužitkování veškerého českého hospodářství pro obranu Říše“. Jak konstatovala pražská zbrojní inspekce, tento úkol „je nutno plnit pouze pod vedením některého armádního služebního útvaru, aby se od samého počátku i vnějškově znatelně nenarušovaly základy autonomie“. Orgány generálního zmocněnce pro hospodářství tu byly účastny jako spolupracovníci a jako poradci, na vedení se však nepodílely. Základem práce pražské zbrojní inspekce byl zákon o obraně státu z roku 1936, jenž tehdejšímu ministru obrany poskytoval „velké pravomoci v hospodářském sektoru“ a jehož platnost byla obnovena nařízením říšského protektora z 21. června 1939. „Při praktickém provádění tohoto zákona“ se podařilo „i bez výslovného příkazu zbrojní inspekce zmocnit se vedení zbrojního hospodářství v Protektorátu a získat naň rozhodující vliv“.230

Pozvolné omezování autonomie, tak jak jsme je popsali, proměnilo Háchu z protektorátní hlavy státu ve vůdce Čechů. Autonomní byl nikoli Protektorát, jisté autonomie požívali jeho čeští obyvatelé. Zdálo se, že vývoj roku 1939 směřuje od územní autonomie Čech a Moravy k personální autonomii Čechů v Čechách a na Moravě.

5. První politické kroky protektorátní vlády, Národního souručenství a „pravicové opozice“

Protektorátní vláda

Den před Benešovým odstoupením, 5. října 1938, byla utvořena „druhá vláda generála Syrového“, jejíž členové částečně zůstali ministry i za Protektorátu. Ministrem zahraničí se tehdy stal František Chvalkovský, pozdější vyslanec Protektorátu v Berlíně; ministr financí Josef Kalfus a ministr zemědělství Ladislav Feierabend zůstali ve svých úřadech.231 Prvního prosince 1938 byla druhá Syrového vláda nahrazena vládou „národní jednoty“, která fungovala ještě v době, kdy byl zřizován Protektorát. Tato vláda zůstala v úřadě i po 15. březnu jako vláda protektorátní. Patnáctého března z kabinetu vystoupil jen ministr bez portfeje Slovák Karol Sidor a ministerstvo obchodu od Jaroslava Krejčího převzal Vlastimil Šádek.232

Po Neurathově příchodu do Prahy měla být vláda rekonstruována. Jmenování nové vlády se však zdrželo^233 tím, že Neurath se hned po svém příchodu do Prahy opět vrátil do Říše a Hácha spolu s Havelkou odjel do Berlína na Hitlerovy 50. narozeniny.234 Háchovi přišlo toto posunutí vhod: doufal totiž, že čím víc přihlášek do Národního souručenství dojde, tím silnější bude jeho pozice vůči německým úřadům.235

Protože ke vstupu do NS se zavázal i vůdce fašistické strany Gajda, uspěl Hácha u Neuratha se svým seznamem členů vlády v tom složení, v jakém ho přinesl. Frank však s podobou nové vlády spokojen nebyl. Kritizoval skutečnost, že nejsou zastoupeni fašisté.236 Nová vláda nastoupila do úřadu 28. dubna^237 a 3. května ji přijal Neurath. Ministerský předseda Eliáš při té příležitosti zdůraznil své „zadostiučinění“ z toho, jak Neurath pojímá svůj úřad.238 Jako bývalý důstojník československých legií za první světové války a svobodný zednář nebyl Eliáš vlastně predisponován k tomu, aby vedl vládu za nacionálněsocialistické nadvlády. Je možné, že Neurath potvrdil jeho jmenování proto, že ho znal z jednání na ženevské odzbrojovací konferenci roku 1932. Podle Feierabendovy výpovědi chápal Eliáš převzetí předsednictví vlády jako velkou osobní oběť, kterou musí přinést českému národu. Odmítat veškerou spolupráci s nacisty by byla sebevražda, tvrdil tehdy Eliáš. Podle Feierabendova svědectví byl jak na Eliáše, tak na něho samého vyvíjen z mnoha stran nátlak, aby se funkcí v novém kabinetu ujali. Aby úřad neopouštěli, je jménem své strany prosil například bývalý národněsocialistický senátor Antonín Klouda. Klouda je ubezpečoval, že k tomuto kroku by je nutil i Beneš, kdyby byl v Praze. Podobně se jménem národních demokratů kolem Ladislava Rašína údajně vyslovil svobodný zednář Veleslav Wahl. Na Feierabendovu námitku, že Němci nebudou akceptovat žádného svobodného zednáře, Wahl odpověděl, že Němci nevědí, že Eliáš, Kapras, Klumpar, Čipera, Šádek i sám Feierabend jsou zednáři, protože registratury lóží byly prý včas zničeny. Pro vstup do nové protektorátní vlády se vyslovili i vůdci obou stran z druhé republiky, Beran a Hampl. Tím se mělo zabránit nárůstu moci pravicové opozice.239

Protektorátní vláda se skládala z 9 členů. Předsedou se stal Alois Eliáš, místopředsedou Jiří Havelka. Zatímco Eliáš do 1. července 1939 vedl zároveň i ministerstvo vnitra, ve svých úřadech zůstali ministr financí Josef Kalfus, ministr školství Jan Kapras, ministr spravedlnosti Jaroslav Krejčí, ministr obchodu Vlastimil Šádek, ministr veřejných prací Dominik Čipera,240 ministr zemědělství Ladislav Feierabend a ministr sociální a zdravotní správy Vladislav Klumpar. Havelka převzal ministerstvo dopravy, které dosud vedl Eliáš.241 Tato obdivuhodná kontinuita se dá vysvětlit jen tím, že kabinety druhé republiky byly koncipovány jako kabinety „úřednické“. Ministři druhé republiky byli z toho důvodu přijatelní také pro německou správu, ale naopak i tyto ministry leccos opravňovalo počítat s brzkým koncem německé nadvlády. Hitler totiž tehdy požadoval Gdaňsk a exteritoriální železniční trať, vypověděl německo-polskou smlouvu o přátelství z roku 1934 a německo-britskou smlouvu o námořním loďstvu z roku 1935 a nadto vznesl nárok na kolonie. Vláda se tvořila v době, kdy se britských a francouzských slibů ochrany kromě Polska dostalo i Řecku a Rumunsku, ve Velké Británii se hovořilo o zavedení branné povinnosti a Francie se pokoušela dohnat své ohromné zpoždění v letecké výzbroji. Mnohému protektorátnímu ministru mohlo vzhledem k tomuto vývoji připadat, že válka a německá porážka spolu s koncem Protektorátu už klepe na dveře: člověku, jenž do vlády vstupoval z vlasteneckých pohnutek, to muselo jeho rozhodování ulehčovat.

Hácha považoval za nezbytné demonstrovat navenek loajalitu vůči „třetí říši“ a Hitlerovi. Účastnil se tak 20. dubna 1939 oslav Hitlerových narozenin.242 Pro jednotu mezi Háchou, vládou a hnutím odboje má Tesař pojem „národní opoziční jednota“ s „protiněmeckým opozičním programem“.243 Ti všichni jednali podle vzoru svých předchůdců z první světové války a pomýšleli na převrat podle příkladu 28. října 1918.244 Jedna zpráva z Protektorátu srovnávala politiku protektorátní vlády „s oportunismem ‚Českého svazu‘ za první světové války“.245 Výrazem této jednoty byly četné demonstrace vlasteneckého obsahu v roce 1939, jichž se účastnili funkcionáři Národního souručenství, ministři, představitelé katolické církve a někdy i Hácha sám.246

Národní souručenství

Agitační akce pro Národní souručenství (NS) byla velkým Háchovým úspěchem. Výbor, jejž utvořil, rychle zbudoval odshora až dolů novou organizaci. Ve volebních krajích Protektorátu jmenoval 18 krajských vedoucích volebních referentů a na jejich návrh zas na 220 referentů okresních. Teprve když byl vytvořen tento aparát, bylo obyvatelstvo vyzváno ke vstupu do strany. Nadcházející agitační akce mezi mužským obyvatelstvem měla od počátku spíše charakter sčítání lidu než vyjádření politické konfese. Do NS vstoupilo 99 % české mužské populace. Ani zdaleka se tím nepřihlašovali k určitému programu, neboť v propagačních proklamacích byla řeč jen o věrnosti vlastnímu národu a o upuštění od všech vnitřních rozporů.247

Vláda prohlásila NS jedinou politickou organizací českého národa. Výbor NS si podřídil veškerý tisk; jednotlivé novinové a časopisecké tituly se však měly i nadále obracet na své tradiční čtenáře a referovat o dosavadních hlavních předmětech svého zájmu. Ovšem z redakcí a nakladatelství měli být odstraněni Židé a „exponovaní bývalí komunisté“.248 SD ohodnotila Národní souručenství takto: „Jde tu ovšem o čistě mechanické soustředění všech mužů, oprávněných voličů, jež postrádá jakéhokoli výběrového kritéria. Ve vstupu širokých lidových mas se projevila národní disciplína.“249

Jestliže v protektorátní vládě tón udávali úředníci, tvářnost Národního souručenství formovali především funkcionáři bývalých stran. SD své zkušenosti po ročním trvání Protektorátu shrnula takto: „Není tomu tedy tak, že by nějaké revoluční politické hnutí obnovy vyneslo po 15. březnu k moci nové osobnosti; naopak staré demokratické strany vyslaly do předních řad svou druhou garnituru.“

Agrárníci nominovali předsedu a generálního tajemníka NS, sociální demokraté místopředsedu. Stranickopoliticky byly rozděleny i odborné výbory, agrárníci dostali výbor pro zemědělské otázky, sociální demokraté výbor pro sociální problematiku, živnostensko-obchodnická strana výbor pro obchod a řemeslo atd. Podle starých regionálních většinových poměrů byly sestaveny i místní, okresní a krajské organizace NS. Sociální demokraté převládli ve své staré baště v západních Čechách, agrárníci v jižních Čechách, katolická strana lidová a fašisté na Moravě, národní socialisté ve městech, a zvláště v Praze.250

Národní demokraté byli i nadále seskupeni kolem svazu průmyslníků a kolem Živnobanky, přívrženci Stříbrného Národní ligy se uvnitř NS zmocnili práce s tiskem a propagandy.251 Bývalé strany měly kromě toho pod kontrolou několik nakladatelství a svazů.

Bývalá národněsocialistické strana měla své nejpevnější zázemí i nadále v nakladatelství Melantrich, které v nákladu 1,2 milionu výtisků vydávalo noviny České slovo, a k nejdůležitějším oporám strany agrární patřilo nakladatelství Novina, které vydávalo Venkov.252 I po zrušení strany drželi agrárníci své členstvo pod kontrolou především prostřednictvím zemědělských syndikátů, družstev, záložen atd.253 Její předseda Beran stál v čele nejmocnějšího zemědělského svazu, Ústředí českých zemědělců, a sociálnědemokratický vůdce Hampl vedl Svaz kovodělníků.254

Bylo jen logické, že nejvyššímu orgánu Národního souručenství, Výboru NS, se jako reprezentaci bývalých politických stran dostalo i práva zákonných iniciativ. Dopis předsednictva ministerské rady ze 17. dubna 1939 stanovil, že žádosti, iniciativy a rezoluce komisí Výboru Národního souručenství předá předsednictvo dotčeným ministerstvům a že by se s nimi mělo nakládat jako s dotazy a interpelacemi Národnímu shromáždění.255

První usnesení NS se nesla zcela v duchu nacionálního socialismu. Pod tlakem obce fašistické bylo 6. dubna 1939 rozhodnuto, že budou založeny dvě komise. Jedna měla „vymýtit korupci“, druhá vyšetřit, kteří politici první republiky se na základě svého politického postavení obohatili.256 Protože ovšem bývalé strany, jak už bylo řečeno, se v těchto komisích daly zastupovat svou „druhou garniturou“, nemohla ani jedna z komisí dospět k žádným pozitivním výsledkům „v německém smyslu“, protože úspěšnou práci by bývaly mohly odevzdat pouze pod vedením odpůrců bývalých stran. Jak vyplývá z jedné zprávy NS, došlo antikorupční komisi jen nemnoho udání a ta pak byla skutečně také projednávána.257 Druhá výzva z června 1939, aby NS byly předávány materiály ke studiu otázek svobodného zednářství, neměla vůbec žádný ohlas.258

Vedoucího NS Adolfa Hrubého nahradil v polovině července 1939 Josef Nebeský,259 protože Hrubý upadl v nemilost neobratným pokusem podplatit německého novináře.260 Pasák uveřejnil výňatky z rozhlasového projevu pražského předsedy NS Josefa Nestávala ze srpna 1939, a sice včetně pasáží vyškrtnutých cenzurou, ve kterých chtěl řečník upozornit na přechodný charakter protektorátního řešení.261 Předseda NS Nebeský po začátku války veřejně prohlásil, že „o osudu tohoto národa se nebude rozhodovat jen v Berlíně, ale také na druhé straně“, projevil solidaritu NS s uvězněnými rukojmími a slíbil, „že aspoň jejich rodiny hladem trpět nesmějí“.262 Proces národní koncentrace se týkal také dosud stranickopoliticky roztříštěných odborů, sloučených 22. června 1939 do Národní odborové ústředny zaměstnanecké – NOÚZ.263

Čím víc vycházela najevo skutečná struktura NS, tím byla německá strana nedůvěřivější. Vytýkala mu nejenom to, že „se nedokázalo zmocnit veřejného mínění a dát mu nový směr“,264 ale i to, že je „vlasteneckou frontou“, „jejíž nivelizující fasády využívá český národ ke dvojímu účelu: k zastírání svého skutečného postoje a k demonstraci své vůle po jednotě vůči Němcům“.265 Jeho činnost byla proto z německé strany stále více omezována. Tak například oberlandrat v Moravské Ostravě informoval říšského protektora, že Národnímu souručenství zakázal jakoukoli činnost kromě umísťování školních dětí do prázdninových táborů a studentů na žňové brigády.266

Po jednom roce byla slabost NS už zjevná. Jeho pokus „ustavit vedle moci státní moc stranickou“ ztroskotal. Pokusy působit na politiku a správu představitelé státu a státní byrokracie „většinou ignorovali“.267

Vedoucí funkcionáři udržovali spojení s odbojovým hnutím.268 Generálním tajemníkem se stal plukovník Šimon Drgáč, zatčený v srpnu 1939 pro své členství v jedné odbojové skupině.269 Když Gestapo v olomouckém kraji odhalilo odbojovou síť, musel tento kraj v prosinci 1939 svou činnost zastavit.270 Během celé okupace bylo zatčeno 137 pracovníků aparátu NS, mezi nimi bylo 121 tajemníků na různých úrovních; 41 z nich bylo zastřeleno nebo zemřelo v koncentračním táboře.271

„Pravicová opozice“

Vzhledem k takovémuto vývoji bylo pochopitelné, že se německé úřady začaly poohlížet po nějaké alternativě Národního souručenství. Z jednoho Stuckartova dopisu Lammersovi vyplývá, že obzvláště Frank si pohrával s myšlenkou účasti fašistů ve vládě.272 Třebaže jejich vůdce, generál Gajda, své příznivce vyzval,273 aby vstupovali do NS, nenásledovali ho tam všichni beze zbytku. Když v polovině května při rozšiřování Výboru NS o 20 členů nebyly splněny Gajdovy požadavky, ohlásil exekutivní výbor bývalé fašistické strany, že strana z NS vystupuje, a toto rozhodnutí doručil Gajdovi.274 Aby si Gajda svou pozici ve straně udržel, požadoval pak přijetí 30 fašistů do NS dle svého vlastního výběru, „řešení židovské otázky na podkladě rasovém“, vytvoření tajné státní policie podle německého vzoru, revizi pozemkové reformy, odstranění svobodných zednářů z vlády a účast své strany ve vládě. Sám chtěl převzít ministerstvo vnitra, které tehdy ještě vedle své vlastní funkce řídil Eliáš.275 Své požadavky chtěl přednést přímo Háchovi. Hácha, který zpočátku odmítal s fašisty jednat, se k tomu musel na německý nátlak uvolit. Brněnští fašisté zatím na podporu Gajdových požadavků pořádali demonstrace. Došlo k pouličním potyčkám, při kterých fašisté náhodným chodcům strhávali odznaky Národního souručenství a fyzicky napadali Židy.276 Dvaadvacátého května 1939 přijal Hácha poselstvo moravských fašistů, pak je však odkázal na Eliáše. Ten Gajdu přijal, jeho požadavky však odmítl. Nato provedli pražští fašisté pumový útok na Staronovou synagogu a 25. a 26. května vyšli do ulic. Pražské obyvatelstvo je však naprosto ignorovalo. Tento neúspěch fašistů se u německých úřadů nepochybně neminul náležitým účinkem.277

V téže době se politickým silám zastoupeným v NS a ve vládě podařilo zachytit další ofenzivu fašistů. Ti totiž požadovali utvoření Českého svazu pro spolupráci s Němci (ČSSN). Když však 30. srpna 1939 nakonec došlo k založení přípravného výboru, měli v něm zase většinu příznivci bývalých stran.278 Do jeho čela postavil Hácha prominentní členy Akademie a vůdčí osobnosti hospodářského života.279

Část fašistů nebyla se začleněním do NS spokojena. V květnu a červnu 1939 uspořádali v Brně a Olomouci protižidovské demonstrace. S Gajdovým souhlasem navrhoval Gajdův poradce Roman Procházka v červnu a červenci 1939 Frankovi utvoření „aktivistické“ vlády, jestliže „Češi a český národ budou uznáni za rovnocenné partnery v Německé říši“.280 Pro Čechy žádal přístup ke všem sférám hospodářství a revizi hranic Protektorátu.281 V srpnu 1939 podnikl Gajda okružní cestu po Moravě, aby tamější místní skupiny své strany získával pro vstup do Národního souručenství, ale neměl velký úspěch. Moravští fašisté se pod různými jmény osamostatňovali.282 V několika případech však Gajda podpořil i odbojové hnutí, jak prokazují Klimek a Hofman, a v září 1942 odmítl nabídku, aby se ujal předsednictví NS. K německé politice se vyjadřoval stále negativněji. Němci prý zdiskreditovali fašistickou myšlenku.283

Na východní Moravě vybudoval bývalý komunista František Mlčoch Nacionálně socialistickou českou dělnickou a rolnickou stranu se zhruba 2000 členy, nazývanou také strana Zeleného hákového kříže.284 Větší vliv získal svaz Národopisná Morava pod vedením Jana Uprky, syna známého moravského malíře Joži Uprky. Za prvních dnů okupace požadoval tento svaz připojení Moravského Slovácka ke Slovensku. Svaz udržoval úzké vztahy s mnoha fašistickými skupinkami. Do krojů oblečení Moravští Slováci se v dalších letech účastnili prakticky všech proněmeckých akcí a manifestací.285

Nejextrémnějším pravicovým uskupením byla Vlajka, jejíž „skutečnou tvář“ ve svém výkladu prý odkrývá Nakonečný. Už podtitulem knihy – „K historii a ideologii českého nacionalismu“ – zlehčuje fašistický charakter meziválečného hnutí.286 Svým sociálním složením byla Vlajka městským uskupením; mimořádnou roli v ní hráli co do početního zastoupení akademicky vzdělaní lidé a úředníci, píše Tesař.287 Vlajka, která se před okupací orientovala na italský fašismus a které nebyly cizí ani panslavistické ideje,288 usilovala po 15. březnu o převzetí programu NSDAP. Její snahou bylo „realizovat úspěšnou spolupráci národa českého a německého na podkladě vzájemně získané důvěry a při naprostém zachování národní svébytnosti a vzájemného respektu [sic]“.289 V líčení doby Protektorátu se Nakonečného tendence projevuje ještě výrazněji, když se pokouší nejodpudivější rysy tohoto hnutí, zejména jeho antisemitismus, připisovat jen nemnoha funkcionářům Vlajky. S novým vůdcem Janem Rysem-Rozsévačem^290 se Vlajka vzdala svého dosavadního fašistického a všeslovanského zaměření a orientovala se na německý nacionální socialismus. Hlásila se k „české moderní politice národovectví“ a „ke šťastné budoucnosti v rámci Říše a v rodině osvobozených árijských národů“.291

Devátého srpna 1939 Vlajka opustila svůj vyčkávací postoj vůči NS. Zkritizovala poměry uvnitř NS a vznesla požadavek „ozdravení“ politického života. Navrhla zřídit „státní radu“, která měla omezit působnost vlády a NS a zvýšit vliv Vlajky. Hácha sice povolal představitele Vlajky do Výboru NS, ta však 31. srpna 1939 ohlásila své vystoupení. Umírněná část přívrženců, zaměřená méně na německý nacionální socialismus, a více národně orientovaná, však tento krok nenásledovala.292 První pokusy o sjednocení s různými fašistickými skupinkami, které odmítaly Gajdův kurz vůči NS, ztroskotaly v červenci 1939^293 na osobních neshodách.

Vlajka vzbudila pozornost, když její přívrženci zapálili synagogu v Jihlavě, další synagogu poškodili, uspořádali pogrom v Příbrami a vyvolali protižidovské výtržnosti v Brně. Česká policie však proti nim zasáhla se vší tvrdostí.294

Bezvýznamnost extrémní pravice byla rovněž důsledkem procesu jejího systematického podvracení a štěpení, který uváděla v život vláda i NS.295 Její slabost ji nakonec připravila o německé sympatie. Když různé fašistické skupinky chtěly veřejně poukazovat na údajnou německou pomoc, bylo jim to zakázáno.296 SD označila radikálně pravicové vůdce za „generály bez vojska“.297 Menšina bývalé „obce fašistické“, která nevstoupila do NS, se rozpadala do stále menších odštěpeneckých skupin, které dosahovaly už jen regionálního významu.298 Větší váhu na krajní pravici získávala namísto nich Vlajka. Po 15. březnu 1939 sice rovněž vstoupila do NS, uchovala si však jistou samostatnost.299

Jak vyplývá z jednoho hlášení SD z 24. října 1939, Vlajka obdržela od německé strany finanční podporu, zejména na vydávání svého časopisu, který vycházel od 21. července 1939. Podala protektorátnímu ministru vnitra žádost o legalizaci své činnosti, ministerstvo ji však zamítlo. 300

6. Protektorátní vláda mezi negativismem a aktivismem

„Židovská otázka“

Generál Gajda věděl, co dělá, když požadoval „řešení židovské otázky na podkladě rasovém“. Třebaže už na poradě státních tajemníků 25. března v Berlíně bylo rozhodnuto „vzdálit Židy veřejnému životu“ a německé úřady chtěly protektorátní vládě přenechat jen provedení tohoto usnesení,301 vláda se od počátku května zdráhala vydávat protižidovské zákony. Podporoval ji v tom Hácha, takže říšskému protektorovi nezbývalo než vyhlásit příslušné zákony ve svém věstníku sám.302 Otázku, zda snad nemohla vláda učinit pro Židy víc, musíme nechat otevřenou. Funkcionář Politického ústředí (PÚ) Pešl ji ovšem kritizoval za to, že proti zákazu, aby Židé provozovali lékařskou praxi, nevystoupila se všeobecnými zdravotněpolitickými argumenty.303

K tomu přistupovala další sporná otázka negativně poznamenávající vztah mezi vládou a říšským protektorem: přestože byl zřízen Protektorát, vlála na Hradě stará československá státní vlajka a všechny protektorátní úřady se vykazovaly symboly bývalé Československé republiky. Protektorátní vláda jednání o zavedení nových symbolů totiž brzdila a protahovala.304 Pasivní odpor kladly protektorátní úřady i nařízení Gestapa, aby byla rozpuštěna brněnská městská rada, takže svá přání musel říšský protektor realizovat až vlastním výnosem z 8. července 1939.305

Zatímco Neurath jednal většinou s Háchou a spolu většinou také dospěli k dohodě, Frank se obracel především na členy vlády. Ke kolizím docházelo především na této úrovni. Při jednáních s Frankem se dávala vláda zastupovat právníkem Havelkou, který měl v argumentaci nad Frankem často převahu,306 takže záhy se vztahy vyostřily právě mezi nimi dvěma. Havelku označoval Frank za „zlého ducha vlády“, předsedu vlády Eliáše však hodnotil pozitivně; příliš to nesvědčí o jeho znalosti lidí.307

Když se ukázalo, že fašisté postrádají vliv a že česká vláda se tvrdošíjně zdráhá vydat kompromitující zákony, říšský protektor si nařízením ze 7. července o „oprávnění vydávat v Protektorátu právní normy“ vytvořil nástroj, jak měnit autonomní protektorátní právo a „v případě, že hrozí bezprostřední nebezpečí“, vydávat právní předpisy a normy všeho druhu.308 O co tu šlo, vyplývá z jednoho dopisu říšského ministerstva vnitra, v němž se doporučovalo, aby se do autonomního protektorátního práva zasahovalo pouze tehdy, „jestliže rady říšského protektora protektorátní vládě s cílem nastolit žádoucí právní stav nepovedou k žádoucímu výsledku anebo od samého počátku nebudou mít žádnou naději na úspěch“.309 Neurath zároveň požadoval, aby všechny právní předpisy protektorátní vlády vázané na zveřejnění (zákony, vyhlášky, ostatní právní předpisy) a „všechna administrativní nařízení, která mají obsahovat úpravu zásadního rázu či řešení významná i v některém jednotlivém případě“, mu byly předem předkládány k posouzení. Obdobně to platí i pro zemské úřady a pro okresní hejtmanství ve vztahu k Českému (i Moravskému) odboru a ve vztahu k oberlandratům.310 Počátkem července rovněž adresoval Frank českému národu následující varování:

„Rok 1918 se už nikdy nevrátí, i když se v zahraničí sestavují české legie, i když začíná pracovat Maffie anebo šeptanda, letáky a řetězově rozesílané dopisy poznovu chtějí pobuřovat řádný český národ, který po dlouhých letech štvaní touží po klidu a pořádku… Nepřátele na domácí půdě přesně známe, a varujeme je.“

Pak vyzval vládu, aby český národ „vzdělávala“ a převychovávala. Úspěch agitační akce NS je prý v tomto směru závazkem, nikoli pouhým propagandistickým hitem.311

Koncem července 1939 dospěly rozpory mezi vládou a říšským protektorem k novému vrcholu. Svědčí o tom například jeden článek z 26. července v novinách Der Neue Tag, v němž se tvrdí, že velká část českého národa je ochotna ke spolupráci s Němci, že však vláda k tomu nemá příliš valné chuti – projevuje se to například na jejím zdráhání vydávat antižidovské zákony. Fašisté opět zavětřili a na Úřadu říšského protektora zahájili jednání o budoucí úzké spolupráci s říšským protektorem; Hácha byl zároveň nucen povolat radikální fašisty do Výboru NS, odepřel však některého fašistu jmenovat ministrem vnitra. Ministerstvo vnitra svěřil generálu četnictva Josefu Ježkovi.312 S tímto řešením se fašisté spokojili a počátkem července se opět dohodli na svém rozpuštění a na spolupráci v rámci Národního souručenství.313 Nový ministr, na něhož ostatní ministři hleděli z počátku s nedůvěrou, se politice vládního kabinetu rychle přizpůsobil a získal si důvěru kolegů ve vládě.314

Koncem září 1939 došla SD při hodnocení protektorátní vlády k následujícímu výsledku:

„Vláda hájí práva českého státu tvrdošíjně… Při vší formální zdvořilosti narážejí opatření německé správy v českých vládních kruzích na stálý odpor, jenž musí být neustále překonáván zásahy říšského protektora.“315

Vztah k československému exilu

V době, kdy západní mocnosti v Moskvě v létě 1939 jednaly se SSSR, doufala značná část českého obyvatelstva, že Německo by mohlo být nějakým ultimátem donuceno Československo opět vydat.316 Uzavření německo-sovětského paktu o neútočení proto mezi českým obyvatelstvem vyvolalo „nesmírné překvapení“. Vesměs se očekávalo, že právě Stalin bude Hitlerovi diktovat podmínky, k nimž by měla patřit obnova ČSR. Panslavismus utrpěl těžkou ránu, kterou se nedařilo tak úplně zacelit ani šeptandě a letákům tvrdícím, že Sovětský svaz se s Německem dohodl jen naoko.317 Uznání Protektorátu Sovětským svazem přineslo další „vystřízlivění“.318

Krátce před vypuknutím války se německé úřady začaly obávat sabotáží z české strany. Frank proto protektorátní vládě 23. srpna pohrozil, že za sabotáže ponese zodpovědnost jak vláda a jí podřízené úřady, tak i ředitelé závodů, v jejichž okruhu působnosti se tyto případy vyskytnou.319 Dvacátého šestého srpna ve veřejné vyhlášce varoval před sabotážemi říšský protektor. Rozumí se jimi, praví se tam, každé narušení veřejného života a hospodářství včetně příprav k takovému jednání. „Zodpovědnost za všechny sabotážní akce ponesou nejen jednotliví pachatelé, ale i veškeré české obyvatelstvo.“ Při soudním posuzování sabotáže se postupuje podle německého práva. „Při těžkém provinění však může být vynesen trest smrti. Ve všech případech lze odsoudit k zabavení majetku.“320 Možností vynést za sabotáž trest smrti se ještě zostřovaly platné říšskoněmecké trestní sazby.321 Hitler nařídil, aby každý soud za čin sabotáže proběhl s maximálním urychlením, pokud možno přímo na místě činu, a aby rozsudek byl také okamžitě vykonán: mělo tak být dosaženo odstrašujícího účinku. Tyto kompetence by proto měly zásadně příslušet místním vojenským soudům, které pak mohly některé případy eventuálně předat řádným soudům.322

Na počátku války bylo vzato preventivně do vazby asi 2000 osob. Šlo především o funkcionáře Sokola, legionáře a politiky levicových stran.323 Hned po této vlně zatýkání se Havelka rozhořčeně obrátil na státního podtajemníka Burgsdorffa. Prohlásil: „Poslední pokus získat obyvatelstvo pro myšlenku německo-české spolupráce byl definitivně zmařen.“324

Účinek tohoto zatýkání, jak se obráží v Havelkových slovech, byl o to významnější, že vypuknutí války uvolnilo Spojencům ruce pro důslednější uspokojování požadavků různých emigrantských skupin, české nevyjímaje.

Nesmíme příliš přeceňovat Benešův vliv na vládu druhé republiky, protože ztroskotání první republiky bylo připisováno do značné míry jemu a jeho přívržencům; po 15. březnu však mnoho jeho bývalých protivníků spatřovalo v jeho osobě a v jeho mezinárodním postavení jedinou naději na znovuobnovení Československé republiky. Od svého návratu z USA do Velké Británie v červnu 1939 udržoval Beneš kontakt s některými členy protektorátní vlády – tato skutečnost ovšem neušla ani SD.325 Tímto spojením se Beneš a protektorátní vláda pokoušeli vzájemně sladit svůj postup. Tak už 26. června 1939 psal Benešovi Jan Masaryk:

„Eliáš právě vzkazuje, že se mi dává plně k dispozici, že šel do vlády jenom proto, aby pokud možno ochránil národ před Frankem, a že on i celá vláda jsou ochotni okamžitě odstoupit, kdybychom si to přáli. Dokonce i Hácha vzkazuje, že by rád z toho šel. Radím jim důtklivě, aby tak nečinili, Němci by jistě dosadili Gajdu a ještě horší.“326

Na dotaz velké národní odbojové organizace Politické ústředí (PÚ) z 22. srpna 1939, jak daleko smí jít protektorátní vláda ve své oportunistické politice, aby zároveň neohrozila postavení československého exilu,327 projevil Beneš s Eliášem a jeho politikou spokojenost. Detaily postupu, vzkazoval, nechává na vládě. Vodítkem jejího jednání musí být to, aby ochraňovala český národ a zároveň nepomáhala Němcům.328

Beneš měl mimoto zvlášť dobré kontakty s některými ministry. Zprávy o svých resortech mu posílali například ministr zemědělství Feierabend a ministr financí Kalfus. S Kalfusem jednal Beneš prostřednictvím PÚ o prostředcích a cestách, jak do zahraničí přesunout peníze pro práci exilu. Když se tato transakce nezdařila, dal Kalfus finanční podporu prostřednictvím pražské spořitelny zaslat národním odbojovým skupinám. Tyto prostředky měly sloužit především k tomu, aby ulehčily osud zatčených a jejich rodin.329 Kalfus údajně rovněž poskytoval daňové úlevy firmám, které odváděly dary PÚ.330

Prostřednictvím národních odbojových skupin a protektorátní vlády pojily s exilem tenké nitky i stranické vůdce druhé republiky.331

Mezi obyvatelstvem Protektorátu však československý exil získal větší vliv teprve po vypuknutí války. Osmého září 1939 začala v češtině vysílat BBC,332 17. listopadu uznala Československý národní výbor Francie a 20. prosince Velká Británie.333

Státní prezident Hácha a protektorátní vláda vydávali sice proti pozvolna se konsolidující emigraci veřejná prohlášení,334 jejich proklamace zachovávaly ovšem povětšinou velmi opatrný tón; emigrantům pouze odpírali právo vystupovat jménem českého národa. Všechny další požadavky německé strany státní prezident i vláda odmítali, protože při „zatýkání en gros, při omezování kompetence vlády ve věcech neválečných“ by ostřejší prohlášení „diskreditovalo vládu v očích českého národa“ a „snadno by mohla vzniknout domněnka, že tito činitelé jsou podplaceni“. Tak aspoň zněly argumenty vlády přednášené Úřadu říšského protektora.335

Ve spojení s Benešem bylo i vedení NS. Existence tohoto kontaktu však neznamená, že exil a vedení NS se všech bodech shodovaly. Tak například vedoucí funkcionáři NS dr. Beneše žádali, aby „napříště nevyzýval národ k odboji a povstání proti utlačovatelům“.336 Nenadešel prý k tomu ještě vhodný čas. Odboj a nepokoje by jen Němcům umožnily tvrdé pronásledování.337

Jednání o „slibu věrnosti“

Mezitím se v Praze schylovalo k událostem nebezpečným pro postavení Benešovo i Československého národního výboru. Jedno oddělení Úřadu říšského protektora totiž už v květnu 1939 říšskému ministerstvu vnitra navrhlo, aby od českých úředníků byl požadován „slib věrnosti“ Hitlerovi a Velkoněmecké říši.338 A v srpnu jeden člen hnutí národního odboje podával do Londýna zprávu, že když takový slib věrnosti složí na norimberském stranickém sjezdu Hácha, Havelka a dva zástupci NS, slíbili prý Němci protektorátní vládě, že připojí k Protektorátu Chodsko^339 a část severní Moravy.340 Jak píše Feierabend, ministr Havelka se domníval, že utrpení národa a vlnu germanizace bude možné zastavit, jestliže se bude s Němci jednat. Tato jednání by prý ovšem musela začít dřív, než se Hitler vrhne do nového dobrodružství a dokud má ještě zájem různými ústupky českému národu ovlivňovat veřejné mínění světa. Tento názor sdílel český vyslanec v Berlíně Chvalkovský, který v Berlíně z mnoha stran slyšel, že jednáním by se dalo dosáhnout rozšíření autonomie. Jiní ministři, jako například Klumpar, Šádek a Feierabend, byli údajně proti jakémukoli vyjednávání s Berlínem, jež by skutek zvůle z 15. března proměnilo ve smlouvu. Zastávali názor, že s ohledem na světové mínění vláda nemůže jednání zahájit. Navíc brzy vypukne velká válka, která přinese Německu porážku. Naopak Havelka si nebyl tak jist, že dojde ke všeobecné válce. Domníval se, že pokud se Hitlerovi podaří omezit válku na tažení proti Polsku, bude – po vítězství nad Polskem – na vyjednávání s ním příliš pozdě. Havelka ve smyslu svých plánů už sice zahájil přípravná jednání s některými německými úředníky, pak ho však aspoň trochu přibrzdila vládní většina.341

Jednání vstoupila do konkrétnějšího stadia teprve při diskusi o přísaze českého vládního vojska.342 Nedlouho po útoku na Polsko povolal k sobě Hitler Chvalkovského a dal najevo zájem na Háchově „slibu věrnosti“ své vlastní osobě. V takovém případě by pak prý mohla být rozšířena autonomie a k Protektorátu by mohlo být připojeno Těšínsko, které rok předtím anektovalo Polsko.343

Protektorátní vláda se nyní přece jen začala klonit k tomu, že by bylo možná dobré využít této příležitosti k jednání o autonomii. Východiskem rozhovorů měl být Háchův dopis Hitlerovi, jenž byl 11. října 1939 odeslán přímo Hitlerovi a který kromě toho 14. října Chvalkovský předal vedoucímu říšského kancléřství.344 Tento dopis byl údajně kompromisem mezi verzí protektorátní vlády v relativně ostrém tónu a mezi velmi mírnou verzí Háchovou a jeho poradce Mastného.345 V dopise byla řeč o tom, že německá administrativní opatření a nařízení, která byla dosud vydána, jsou většinou běžná pouze v koloniích, zmiňoval se o častém zatýkání, konfiskaci soukromého i státního majetku a všechny tyto zákroky označil za kroky na cestě k „odnárodnění“. Závěrem Hácha Hitlera prosil, aby zasáhl ve smyslu svého výnosu ze 16. března.346 Háchovým ideálem byl tehdy údajně status Slovenska, avšak do definitivní podoby dopisu se narážky na takové přání pojmout neodvážil.347

Hácha na tento dopis nedostal žádnou odpověď. Místo toho do Prahy přijel Lammers a požadoval složení slibu věrnosti, žádné eventuální rozšíření autonomie nebo připojení Těšínska ovšem nesliboval.348 Pro případ, že by v Berlíně přece jen došlo ke skutečným jednáním – a jen za takových okolností měl Hácha do Berlína cestovat –, vypracovala porada protektorátních ministrů, která se konala hned nato, memorandum, v němž byly detailně vypočteny stížnosti vlády.349 Beneš, jehož se rovněž dotazovali na názor, nabádal k tomu, aby se vyjednávalo s maximální ostražitostí.350 Ovšem právě tehdy nebylo jeho postavení nijak silné, neboť v té době Spojenci stále ještě neuznali Československý národní výbor.351

Jednání, zahájená pod dojmem války – zjevně právě jen proto byla německá strana ochotna ke kompromisům a česká se naopak domnívala, že si může na Německu něco vynutit –, však po rychlém německém vítězství v Polsku uvízla na mělčině. Když se jako neopodstatněná ukázala obava, že by po polském tažení mohla být uzavřena mírová smlouva, shodli se protektorátní ministři na tom, že jednání s Berlínem budou protahovat, protože žádné německé ústupky se už stejně nedaly očekávat.352

Po vítězství nad Polskem Neurath postoupil dál žádost protektorátní vlády o navrácení Těšínska spolu s oblastí při řece Olši; napsal:

„Tento akt by byl oceňován o to více, že v souvislosti s událostmi posledních měsíců a v důsledku vypuknutí války jsme byli nuceni k bolestně pociťovaným zásahům do autonomie, již jsme byli protektorátní vládě přislíbili.“353

V Berlíně byl však tento plán zamítnut.354 Dvacátého prvního října 1939 Neurath vládě sdělil, že Hácha může 25. října v Berlíně složit očekávaný slib věrnosti a předal mu znění předpokládané formule. O politických jednáních však nebylo v jeho dopise ani slovo.355 Slib měl takovéto znění:

„Slibuji Vůdci Velkoněmecké říše Adolfu Hitlerovi, že jako ochránci Protektorátu Čechy a Morava mu budu prokazovat poslušnost, budu dbát zákonů a svůj úřad budu vykonávat v souladu se zájmy Velkoněmecké říše pro blaho Protektorátu Čechy a Morava.“356

Ministři svolaní narychlo k Háchovi rozhodli, aby Hácha za těchto okolností do Berlína nejezdil. Hácha zároveň zažádal o rozhovor s Neurathem a vláda odvolala z Berlína svého vyslance. Dvaadvacátého října 1939 se sešli Eliáš, Chvalkovský, Havelka a Hácha a pověřili Háchu, aby Neurathovi objasnil, že do Berlína složit „slib věrnosti“ může odjet teprve tehdy, až se projednají jeho stížnosti na nedodržování slibů o autonomii.357 Neurath Háchu přijal v 10 hodin. Když se rozcházeli, Neurath přislíbil, že mu u Hitlera zprostředkuje audienci bez nutnosti složit slib věrnosti, anebo že vyjedná posunutí návštěvy.358 Hácha předtím Neuratha upozornil na momentální náladu panující v českém národě: ten takovýto krok nikdy neschválí, dokud bude vidět, jak se bezdůvodně zatýká, jak se trvale zasahuje do kompetencí protektorátní správy, jak jsou upřednostňováním Němců Češi diskriminováni a jak pokračuje germanizace.359 Ještě téhož večera obdržel Hácha zprávu, že jeho návštěva v Berlíně se odkládá.360 Když pak Neurath 25. října složení slibu opět požadoval,361 aniž věnoval pozornost českým přáním, Hácha tento požadavek odmítl, dokud nebudou projednány jeho stížnosti.362

Teprve o tři měsíce později Neurathův osobní referent Völckers Háchovu osobnímu referentovi Popelkovi sdělil, že Hácha na svůj dopis z 11. října nemůže očekávat žádnou odpověď, protože tento dopis Hitlera „velice rozhněval“. Bylo by pouze možno poslat Hitlerovi k výročí Protektorátu telegram, v němž by se mu popřálo „Vítězství zdar!“ („Sieg heil!“), a tím učinit krok k eventuálnímu opětnému sblížení; Hácha takový pokus skutečně podnikl.363

Do těchto jednání se pokusilo vmísit také české odbojové hnutí. Začátkem války se o plánovaném „slibu věrnosti“ doslechl člen PÚ Drtina; snažil se tehdy iniciovat Benešův pokyn, který by složení takového slibu zabránil. PÚ také hledalo cesty, jak působit na ministry Kalfuse, Feierabenda, Havelku a Eliáše, ale většina ministrů měla být tehdy toho názoru, že takové deklaraci loajality se vyhnout nemohou. Proto se PÚ prý tenkrát rozhodlo, že uspořádá demonstraci, a slib věrnosti tak znemožní.364 Vzhledem k tomu, že v té době neexistovalo rádiové spojení s Londýnem, předal Drtina 18. září 1939, jak sám tvrdí, jistému Čechovi legálně cestujícímu do zahraničí zprávu pro Beneše, v níž se dotazoval, jak by se vláda v otázce slibu věrnosti měla zachovat. Zápis o Drtinově poselství je obsažen v pozůstalosti Smutného. Podle zápisu vzkazoval Drtina toto: Jestliže rovněž exil takovýto slib věrnosti odmítá, i kdyby přinesl rozšíření autonomie a navrácení Těšínska, a jestliže si přeje nahradit ho raději méně závaznou formou, mělo se v českém vysílání BBC použít jisté věty, kterou naformuloval.365 Podle toho, co Drtina a Klíma tvrdili po válce, v citované zprávě stálo, že když bude tato věta včas zachycena, zorganizuje PÚ na 28. října velkou demonstraci, a jednání o složení slibu se tím znemožní, neboť po takové demonstraci by ve světě slib nebral nikdo vážně.366 Tato tvrzení se nezdají být správná, protože v citované zprávě se jednak jako termín nezmiňuje 28. říjen, mluví se jen o „konci měsíce“, jednak se nehovoří o žádných demonstracích. Drtina spíš jen navrhoval, aby vláda vydala nějaké „méně závazné“ prohlášení. Takové demonstrace by se navíc těžko daly včas odvolat. S konečnou platností vyvrací tato tvrzení další zpráva z Protektorátu, která došla 28. října 1939 a z Prahy byla odesílána 24. října, v níž se praví, že Háchovu návštěvu u Hitlera se podařilo odložit.367 Demonstrace se přesto konaly – ačkoli PÚ vědělo už 24. října, že slib byl odložen.

Československý národní výbor na základě depeší pro jistotu informoval Foreign Office, aby zabránil nepříznivým následkům slibu v případě, že by byl přece jen složen.368 Právě tato poslední akce dokládá, čeho všeho bylo národní odbojové hnutí schopno už po osmi měsících. Připomíná i význam, jaký mohla mít rychlá a pravidelná informovanost exilu pro jeho postavení ve spojeneckém táboře.

ODBOJ DO LISTOPADU 1939

1. Národní odbojové skupiny

Otázku, kdo byli nositeli národního či nekomunistického odboje, nelze dnes při nedostatku použitelných statistických výzkumů zodpovědět vyčerpávajícím způsobem. Přesto se dají identifikovat určité skupiny, jejichž členové se v odbojovém hnutí angažovali zvlášť intenzivně a ve zvlášť hojném počtu. Většinou tu jde o skupiny, které byly německou nadvládou zvlášť poškozeny ve své profesionální kariéře nebo ve společenském postavení.369

Po 15. březnu stála protektorátní vláda před obtížným úkolem znovu zaměstnat kolem 173 000 úředníků, důstojníků, poddůstojníků a profesionálních vojáků z ministerstva obrany a z armády, z ministerstva zahraničí, z odtržených území i ze Slovenska, které zbavilo místa celou řadu úředníků. Nalézali práci v českých podnicích, v obecních samosprávách, v nových úřadech, které byly vytvořeny na německý pokyn, jako například Nejvyšší úřad cenový, uplatňovali se v odborných hospodářských odděleních různých podniků a v zemědělských výrobních a prodejních družstvech. Někteří uprchli do zahraničí.370 Největší skupinu tvořilo zhruba 30 000 důstojníků a vojáků z povolání, ze kterých mohla být jenom část převedena do takzvaného vládního vojska. Nebezpečí pocházející od nespokojených příslušníků armády se pokoušeli Němci čelit tím, že usnadňovali jejich převádění do jiných zaměstnání anebo jim vypláceli velkorysé penze.371 Jenže penzionování, popřípadě jiné zaměstnání mohlo nespokojenost vojáků nejvýš zmírnit, ale ztrátu moci, vlivu a úcty, kterou utrpěli, vyvážit nemohlo. Další skupinou vázanou na existenci samostatného Československa byli lidé v diplomatických službách; na odboji se podíleli v obdivuhodně hojném počtu.

Jestliže v roce 1939 se Němci ještě pokoušeli co nejvíc nespokojenců podchytit převedením do státních služeb, pak na počátku roku 1940 si už uvědomovali přezaměstnanost v českých úřadech. Pokoušeli se ji udržet v mezích snížením důchodového věku.372 Tím se ovšem vytvořila nová kategorie Čechů, kteří byli nespokojeni a k tomu ještě měli čas na odboj.

V profesionální kariéře bylo poškozeno také mnoho stranických funkcionářů, novinářů, poslanců atd. (pokud nenalezli útočiště v NS) a z nich zvláště ti, kteří za první republiky přináleželi k „Hradu“. K upřednostňovaným skupinám osob patřili za první republiky především legionáři z první světové války. Platili za nekompromisní odpůrce německé nadvlády, byli proto zbavováni práv a pronásledováni.373

Třináctého července 1939 obdržel říšský protektor zmocnění rozpouštět všechny české organizace kromě hospodářských svazů a profesionálních asociací, odvolávat jejich vedoucí orgány a ustanovovat orgány nové. „Nařízení říšského protektora nemusejí být zdůvodňována a jsou nezpochybnitelná,“374 pravilo se v nařízení. Tím měl říšský protektor po ruce zbraň, s níž mohl nejenom vyvíjet trvalý nátlak na české organizace, anebo je v případě odbojové činnosti rozpustit, ale rovněž tím mohl odboj zbavit jakékoli platformy v legálních organizacích. Jenomže čím víc organizací Němci rušili, tím víc funkcionářů a členů těchto organizací se dostávalo do situace, jež je do odboje vháněla.

Pětadvacátého srpna 1939 bylo rozpuštěno Národní sjednocení legionářské, včetně všech poboček. Zároveň bylo nařízeno zrušit všechny jeho výsady, byl mu zabaven majetek^375 a četní vedoucí funkcionáři organizace byli zatčeni.376 Přibližně o rok později byla zakázána i různá menší legionářská sdružení.377 Na druhé straně byly podporovány spolky bez „židovských a legionářských elementů“ a spolky veteránů, kteří zůstali věrni Rakousku.378 V srpnu 1939 musely svou činnost zastavit i další spolky.379 Jiné byly zase násilně sloučeny, ale později přesto povětšinou rozpuštěny.380

Počet vysokoškolských vyučujících, kteří se účastnili odboje, od počátku nemalý, se uzavřením vysokých škol na podzim 1939 ještě podstatně zvýšil. Protože měli zakázáno nejenom učit, nýbrž i vyvíjet badatelskou činnost, byli doslova bez práce. Zvlášť tvrdě to postihlo pracovníky bez stálého úvazku, tedy především asistenty, protože jim nebyly prodlouženy smlouvy. Spousta takových učitelů posedávala po kavárnách, a tak k myšlence, že by mohli svůj volný čas věnovat odboji, neměli daleko.381

Organizace

Brzy po německém vpádu vznikaly na různých místech malé ilegální kroužky. Navazovaly pomalu kontakty a sdružovaly se ve větší organizace. Během léta 1939 se z nich vylouply tři větší skupiny, Politické ústředí (PÚ), Obrana národa (ON) a Petiční výbor Věrni zůstaneme (PVVZ).

Politické ústředí

Nedlouho před odchodem do ciziny, 20. října 1938, pověřil Beneš některé ze svých nejbližších přátel a spolupracovníků, aby s ním zůstali ve spojení a podávali mu aktuální informace o dění v zemi. Jako vzor mu k tomu posloužilo spojení mezi exilem a vnitřním odbojem za první světové války.382

Do jaké míry Benešova koncepce skutečně stavěla na zkušenostech první světové války, rozpoznal o dva roky později i vrchní říšský zástupce při Národním soudním tribunálu, jenž „Maffii“ z první světové války srovnával s PÚ druhé světové války; psal o ní toto:

„V těsné součinnosti se zahraniční akcí se vyskytli uvnitř bývalé rakouské monarchie čeští politici ochotní činit tajné přípravy k převratu. Ještě před odjezdem z Prahy pověřil Masaryk svého spolupracovníka Beneše úkolem ‚sestavit tajný výbor politických osobností, který by se po způsobu ruské revoluční praxe měl rozšířit po celé zemi, udržovat podzemní spojení s cizinou, být ve stálém kontaktu s českou a vídeňskou oficiální politikou, zpovzdálí vyvíjet vliv na praktickou politiku a podrobně informovat orgány emigrace v zahraničí‘. Podle tohoto pokynu byl neprodleně založen výbor, jenž se označoval jako ‚Maffia‘. K jeho čelným členům patřili kromě Beneše dr. Karel Kramář, který proslul svým panslavistickým smýšlením, dále dr. Josef Scheiner, starosta českého Sokola, a advokáti dr. Alois Rašín a dr. Přemysl Šámal. Jejich činnost, která spočívala především v působení na politiku českých stran a v budování rozsáhlé zpravodajské služby, byla přerušena, ale jenom nakrátko, Kramářovým a Rašínovým zatčením v roce 1915 pro přípravu velezrady. Když dr. Beneš uprchl do zahraničí, převzal vedení ‚Maffie‘ dr. Šámal, pozdější kancléř československé prezidentské kanceláře.“383

Zpráva pak pokračuje takovýmto zhodnocením:

„[Šámal] dostával všechna důležitá poselství zahraniční organizace, postupoval je ostatním členům Maffie, pořádal ve svém bytě tajné srazy a předával Beneschovi [v originále podtrženo] požadované zprávy o politických poměrech a o událostech ve vlasti. Význam jeho osobnosti jako vůdce Maffie se projevil zvláště tehdy, když Masaryka a Benesche ve stále větší míře pronásledovala obava, že kladným postojem českých parlamentních poslanců k monarchii by mohli být kompromitováni, a proto ve svých dopisech Šámalovi neustále požadovali, aby se Rakousko-Uhersku neposkytovala žádná podpora a aby se v žádném případě nezahajovala jednání o české otázce, nýbrž aby byla bezpodmínečně požadována česká samostatnost a i jinak byl stále předestírán problém českého státu… Na návrhy [rakouské] vlády týkající se plánovaných změn v ústavě a ústupků Čechům odpověděl Národní výbor v Praze 29. září 1918 rozhodnutím, jímž se rakouská nabídka odmítá a trvá se na požadavku státní samostatnosti.“384

Stejná nezůstala však pouze koncepce. Měla se tu opět objevit i některá už zmiňovaná jména.

Jednoho ze svých nejbližších spolupracovníků, Prokopa Drtinu, Beneš na letišti pověřil, aby navštívil řadu politických přátel. Jednání, která Drtina tehdy vedl s už zmiňovaným Šámalem, s tehdejším sociálnědemokratickým ministrem Nečasem, ministrem financí Kalfusem a s národnědemokratickým poslancem, synem člena Maffie z první světové války Rašínem, položila základ pozdějšímu PÚ.385

Skupina kolem Drtiny, která se rekrutovala z bývalých čelných úředníků, politiků, z novinářů „Hradu“ a z intelektuálů „Společenského klubu“, jejž si první republika vytvořila jako fórum pro zahraniční hosty, se sešla už dvakrát za druhé republiky – v listopadu 1938 a v únoru 1939. V obou případech referoval zástupce skupiny o svých jednáních s Benešem, Janem Masarykem a Hubertem Ripkou, které měl možnost vést při svém pobytu v Londýně.386

S využitím přediva osobních kontaktů, starých a nových známostí vznikl po německém vpádu z Drtinovy skupiny a z různých dalších skupin veliký kruh lidí rozhodnutých „něco podniknout“.387 Tento proces tu nelze do všech podrobností rekonstruovat, je možné pouze zaznamenat jeho výsledek.

Po mnoha přípravných jednáních se v červenci 1939 konečně uskutečnila schůzka, jež byla patrně posledním impulzem k založení reprezentativní odbojové organizace. Iniciativy se tehdy zřejmě chopil vůdce domácího odboje z první světové války Přemysl Šámal. Přečetl Benešův dopis přátelům ve vlasti, odeslaný 22. června z Chicaga.

Beneš psal: „… lze počítat s tím, že válka vypukne už v příštích týdnech.“ Informoval o tom, že exil má finanční potíže a že „ve vztazích s Paříží, to jest s Osuským, nepanuje dokonalá harmonie“. Podle svých slov vystupuje proti „tendencím, aby se i tady rozlišovalo na pravé a levé“. V té souvislosti žádal, aby „se z domova dalo najevo, že konečně musí být ustavena jednota“, která je ohrožována činností československého velvyslance v Paříži Osuského. Pokračoval: „Pro případ války musíme počítat s dvojí vojenskou akcí: s utvořením armády zde a se sabotážní a revoluční akcí doma… Nezbytná je ovšem absolutní jednota v politickém vedení.“388

Na schůzce byl přítomen bývalý národněsocialistický poslanec Richter, bývalý generální tajemník sociálnědemokratické strany Laušman a brněnský univerzitní profesor Procházka, jenž od předsedy katolické lidové strany monsignora Šrámka obdržel mandát k zastupování této strany; ti všichni se na základě Benešova apelu rozhodli dát své dosavadní ilegální práci pevnější rámec.389

Na rozhodnutí měl zřejmě vliv i Richterův referát o jeho dosavadních organizačních přípravách na Moravě, tehdy už relativně značně pokročilých. Richterovi se totiž už počátkem června 1939 podařilo sestavit společný „Národní výbor“ ze zástupců „skupiny inteligence“ (šlo převážně o univerzitní profesory), která nejspíš asi tak odpovídala Drtinově skupině v Praze, dále ze zástupců tajné armády a největšího socialistického svazu mládeže – Národního hnutí pracující mládeže (NHPM), o němž bude řeč později. Kromě toho navázal kontakty s KSČ.390 Konstituovat obdobný výbor i v Praze se vzdor závěrům přijatým na tomto zasedání delší dobu nedařilo. Teprve po vypuknutí války se tam sešel reprezentativní komitét, utvořený podle schématu známé „koaliční pětky“ z první republiky. Na rozdíl od Politického ústředí (PÚ) jakožto označení pro celou organizaci se napříště nazýval „politická pětka“. Předsednictví se ujal Šámal. Každá ze stran staré koalice vyslala do výboru po jednom zástupci, národní socialisté Richtera, sociální demokraté tehdejšího vedoucího Nejvyššího úřadu cenového v Protektorátu Nečase, katolická lidová strana Procházku, národní demokraté zmíněného bývalého poslance Rašína a agrární strana ministra zemědělství protektorátní vlády Feierabenda.391

O utvoření tohoto výboru byli informováni straničtí vůdci druhé republiky, kteří stále ještě disponovali určitým vlivem. S představitelem sociálnědemokratické strany a předsedou bývalé Národní strany práce Hamplem hovořil Šámal sám, vůdce agrárníků a předseda Strany národní jednoty Beran udělil svůj souhlas prostřednictvím kontaktních osob.392 Zatímco v Brně tedy usilovali o kontakty s KSČ, z celonárodního sjednocovacího hnutí byla tato strana nyní vyloučena, stejně jako fašisté. Důvod spočíval zřejmě ve změněné zahraničněpolitické situaci.

Feierabenda vyzval Nečas ke vstupu do PÚ už 6. srpna 1939, ten se k tomu však odhodlal teprve po začátku války; toto pověření chápal nejen coby agrárník, ale i jako člen protektorátní vlády. Proto si napřed vyžádal souhlas ministerského předsedy Eliáše.393

PÚ tak získalo spojení nejenom s bývalými stranami, nýbrž i s protektorátní vládou. Nakonec se Šámal sešel i s generálním tajemníkem NS Josefem Nebeským, jenž mu spolupráci jednotné strany přislíbil. Šámalův plán setkat se rovněž s Háchou ztroskotal na Háchově zdráhavém postoji.394

Příliš velkou aktivitu však „politická pětka“ nevyvíjela. Na jejím prvním setkání krátce po vypuknutí války hovořil Nečas o tom, že úkolem výboru je odrazovat malé ilegální skupiny, jichž se utvořilo značné množství, před neuváženými akcemi, které by českému národu mohly přinést více škody než užitku. S touto velice opatrnou linií se srovnává i stanovisko „politické pětky“ k plánovaným demonstracím v souvislosti s 21. výročím založení státu. Dvacátého osmého října 1939 – tak rozhodl výbor na svém druhém zasedání – by se mělo české obyvatelstvo vyvarovat srážek s okupační mocí, a tudíž nepořádat žádná velká shromáždění a nestávkovat. Svou touhu po národní samostatnosti by mělo prokázat méně okázalými akcemi. Lidé se měli svátečně obléci, vzít si černé kravaty a stužky v československých státních barvách.395

Na prvním zasedání se jednalo i o organizačních otázkách. Nečas navrhl, aby byla zřízena funkce generálního tajemníka a aby začali hledat vhodnou osobnost. Ještě před druhým zasedáním se shodli na bývalém profesoru dějin na bratislavské univerzitě Vladimíru Klecandovi, který už jistou dobu spolupracoval s Benešovou skupinou a od dubna byl také v kontaktu s předními reprezentanty tajné armády.

Na druhém zasedání „politické pětky“ počátkem října 1939 byl Klecanda jmenován generálním tajemníkem a zároveň pověřen navázat kontakt s ostatními skupinami. Při této práci mu měl být nápomocen Laušman.

Konečně na třetím zasedání byl na Klecandův návrh konstituován „pracovní výbor“, jehož vedením byl pověřen Rašín a jehož členy byli jmenováni Richter a Laušman. Klecanda se stal rovněž generálním tajemníkem tohoto pracovního výboru. Důvodem pro ustavení výboru údajně byla málo seriózní práce a lehkomyslnost některých členů politické pětky. Politická pětka se měla scházet už jen při výjimečných příležitostech, měla mít však možnost kdykoli převzít kompetence politického rozhodování. Reorganizace se přesto rovnala vyloučení některých osobností. Šlo především o Šámala, zřejmě kvůli jeho exponované minulosti, o Feierabenda a Nečase, nejspíš vzhledem k jejich funkcím v autonomní správě, a o Procházku, snad v souvislosti s nepatrnou aktivitou jeho strany.

Pracovní výbor se k první schůzi sešel ještě před 28. říjnem 1939; přizván byl i generál Neumann jakožto zástupce tajné armády. Ten zdůrazňoval „vedoucí roli“, kterou vojáci zamýšleli hrát při osvobozování i potom ve třetí republice. Klecanda na této schůzce navrhl, aby bylo založeno několik komisí, jež se měly soustředit a částečně také soustředily na propagandu, výzvědnou službu, podporu rodinných příslušníků uvězněných, na finance a otázky poválečného uspořádání.396

Druhá schůzka se konala po demonstracích 28. října, třetí po studentských nepokojích a uzavření vysokých škol. Pozornost jim tudíž budeme věnovat dále.

Při zpětném hodnocení lze konstatovat, že PÚ jako celonárodní odbojová organizace bylo ještě zcela pod vlivem předválečné politiky a předválečných politiků; na tom však po pouhých dvou měsících války není nic divného.

V dalších oblastech se však už budovaly nové struktury. Zde už nerozhodovali straničtí politici, nýbrž univerzitní profesoři a asistenti, diplomaté, soudci a novináři.

Obrana národa

Další skupinou, která byla úzce spjata s republikou a kterou její zničení těžce postihlo, byl československý důstojnický sbor; jeho sociální složení se značně lišilo od německého.

Jak vyplývá ze statistiky, kterou cituje Věra Tichá, pocházela většina důstojníků z řemeslnických, zemědělských a úřednických rodin. Synové bohatých rodičů se mezi nimi téměř nevyskytovali. V roce 1937 asi 43 % rodičů tehdejších důstojníků vydělávalo méně než 1000 korun za měsíc. Do míst nastoupili synové po dokončení vojenské akademie, možnosti jejich postupu byly limitovány výlučně dosaženými výsledky. Demokratickou republiku vnímali jako republiku spravedlivou, jí vděčili za svůj vzestup, bylo třeba získat ji zpět.397

Důstojníci se na hnutí národního odboje podíleli ve větším počtu než jiné profesní skupiny. V důsledku činnosti pro tajnou armádu, Obranu národa (ON), bylo jen v době od března 1939 do listopadu 1940 zatčeno 1172 osob.398

Počátky ON jsou dosud do značné míry zahaleny mlhou. Národní soudní tribunál se dopátral toho, že plán na utvoření podzemní armády pochází od „pověřence pro brannou výchovu českého ministerstva obrany podplukovníka Vysloužila“. Zpočátku údajně existoval záměr ustavit uvnitř Národního souručenství vlastní ochranný sbor podle vzoru SA a na této legální základně zbudovat tajnou armádu. Tento plán ovšem ztroskotal na zákazu říšského protektora vydaném v květnu 1939, jenž zakládání ochranných formací v rámci NS výslovně zapovídal.399 Bylo tudíž nezbytné od legálního rámce ilegální činnosti upustit.

Lze však mít za prokázané, že kromě aktivity na čelných místech existovaly různé menší skupinky důstojníků, jež vznikaly spontánně a ústředí se podřizovaly teprve během doby.400 Jako členové ústředního vedení se nejčastěji uvádějí generálové Ingr, Bílý a Bedřich Neumann.401

Mezi iniciátory prý patřil i generál Eliáš, jenž se brzy nato, 27. dubna, ujal funkce ministerského předsedy.402 Lví podíl na výstavbě ON měla likvidační skupina bývalého československého ministerstva obrany, jejímž úkolem bylo převést vojenské osoby do civilních služeb a jež toto převádění prováděla podle potřeb ON. Tak vznikla celá tajná armáda, v jejímž čele stál generální štáb, kterému byla podřízena tři zemská velitelství (Čechy, Morava, Praha) a různé specializované odbory (pro sabotáž, špionáž, teroristické akce, rádiové a kurýrní spojení). Zemským vedením pak podléhaly kraje (divize), okresy (pluky), úseky (prapory), roty a čety.403

Vesměs byl konstituován jen rámec těchto vojenských jednotek; ten se měl rychle naplnit teprve v případě všeobecného povstání.404 Přesto to byla struktura značně rozsáhlá – tuto její podobu si lze vysvětlovat pouze tím, že vedení ON bylo přesvědčeno, že německá porážka přijde ještě v zimě 1939/40.405 V důsledku takovéto organizační výstavby, na tehdejší dobu přehnaně veliké a překotně budované, vystavila ON svou organizaci značnému riziku. Svým schematicky „mírovým“ členěním nadto usnadnila Gestapu práci. Důvodem zachování dřívější regionální struktury bylo podle poznatků Národního soudního tribunálu přesvědčení ústředního vedení, že dostatek důstojníků k obsazení všech velitelských pozic lze nalézt jen v místech starých posádek.406 Reorganizace v létě 1939, která specializované odbory osamostatnila, už další osud zvrátit nemohla.407

Během několika měsíců se ON organizačně propojila s různými dalšími skupinami a v odbojovém hnutí postupně zaujala klíčové postavení. O jejích zpravodajských aktivitách a spojeních, zvláště s vedoucím tiskového oddělení předsednictva vlády Zdeňkem Schmoranzem, se zmíníme později.408 Na Moravě vznikl pod vedením ON připomenutý Národní výbor, v němž byly zastoupeny PÚ, ON a KSČ. Nějakou aktivitu tento výbor podle příslušného rozsudku německého soudu vyvinout sice už nestačil, ale aspoň demonstroval národní jednotu tím, že vytvořil společnou pokladnu na podporu rodin příslušníků náležejících k uvedeným skupinám, které se dostaly do nesnází.409

Petiční výbor Věrni zůstaneme

Třetí organizace sestávala převahou z těch sociálních demokratů, kteří za první republiky tvořili opozici vůči většině strany. Na podzim 1934 vydali brožuru pod titulem „Co chtějí socialisté“, v níž obhajovali své názory, odlišné od většiny ve straně. Přestože vyvíjeli intenzivní publicistickou činnost, nepodařilo se jim svůj program ve straně prosadit. Jejich největším teoretickým talentem byl doc. dr. Josef Fischer, s nímž se ještě setkáme jako s autorem programu celého hnutí národního odboje pod názvem Za svobodu.410

V důsledku zahraničněpolitického ohrožení Československa od poloviny třicátých let se tento kruh, jenž měl své ústředí v Dělnické akademii, přizpůsobil oficiálnímu stranickému kurzu a koncentroval se na analýzu fašismu a obranu před ním.411 Koncem roku 1935 se Dělnická akademie podílela na „Československém akčním výboru pro nastolení míru kolektivní bezpečnosti“, československém reprezentantu Světového sdružení pro mír, roku 1936 na Pomocném výboru pro demokratické Španělsko, jehož předsedou se stal Fischer. Pro pozdější odbojovou organizaci měla význam spolupráce se sdružením učitelů pod vedením Josefa Peška, s národněsocialistickými odbory pod vedením jejich předáka Wünsche a s křesťanskými socialisty kolem profesora Hromádky a Jaroslava Šimsy, i s jejich svazy mládeže.412

V květnu 1938 se tito levicoví sociální demokraté účastnili práce ve výboru, který shromažďoval podpisy „na obranu republiky proti Hitlerovi“; spolupracovali s nimi také národní socialisté a komunisté. Užší výbor tvořili levicoví sociální demokraté F. Bléha, Josef Fischer, prof. Václav Patzak a Josef Pešek.413 Tento Petiční výbor Věrni zůstaneme (PVVZ) (nazvaný podle závěrečné výzvy prezidenta Beneše nad rakví TGM) dal jméno i pozdější odbojové organizaci. V podzemí byl PVVZ však znám jenom jako „Národní revoluční výbor“ a jeho členové jako „odboráři“.414 PVVZ se po 15. březnu 1939 opíral především o Dělnickou akademii pod vedením prof. Volfganga Jankovce a s jejími četnými pobočkami.415 Druhý zdroj a vlastní základnu organizace tvořili sociálnědemokratičtí odboroví funkcionáři, z nichž někteří zastávali čelné pozice v legálních protektorátních odborech.416 Velký význam měli i někteří svobodní zednáři (zejména advokát dr. Karel Bondy), kteří výboru zprostředkovávali důležité kontakty s vysoce postavenými osobnostmi, mimo jiné s Nečasem a Eliášem.417

Když Bléha zemřel a Patzak emigroval, hrál v PVVZ důležitou roli národní socialista, předseda sdružení československých profesorů prof. Čížek.418 Dařilo se mu udržovat těsné kontakty s ON: projevovalo se to i ve dvojím členství některých prominentů.419 Vedení PVVZ bylo zapojeno do práce různých specializovaných komisí, z nichž nejdůležitější byly komise politická, organizační a odborářská.420 Ačkoli ústředí PVVZ zahájilo svou odbojovou práci nejspíš ve stejné době jako ostatní zmíněné organizace,421 postupovala výstavba jeho sítě pomaleji než v případě tajné armády. Vyplývá z toho jeho zprvu slabší pozice oproti ON a PÚ.422

Jak jsme už připomněli, mezi ON a PVVZ existovaly těsné kontakty. To však neznamená, že by mezi oběma organizacemi nebyly politické rozpory. Zejména lidé z PVVZ nedůvěřivě hleděli na mnoho generálů kvůli jejich vazbám na politickou pravici a „odmítali starý schematismus v generálské hierarchii“. Podle svědectví Veselého-Štainera PVVZ dokonce projevoval snahy ON ovlivňovat a podporoval začlenění generálů, ke kterým měl důvěru, do čelných orgánů ON.423

V říjnu nebo listopadu 1939 se podařilo navázat první kontakty i mezi pracovním výborem PÚ, utvořeným kolem 28. října 1939, a PVVZ. „Čížkova skupina“ údajně jevila stále silnější tendence přibližovat se okruhu kolem Šámala a svou vlastní politickou činnost zastavit. Ovšem po útěku a zatčení zúčastněných osob k definitivním ujednáním už nedošlo.424

Program

Pokud chtěly odbojové skupiny zmobilizovat české obyvatelstvo k boji proti německé okupační moci, musely svým přívržencům dát najevo, za co se zasazují. Kromě toho chtěly být dobře připraveny na porážku Německa, která jim připadala na dosah ruky.425 V neposlední řadě se programové otázky stávaly důležitým faktorem integrujícím či navzájem vymezujícím různé ilegální skupiny. Všechny české odbojové skupiny (na rozdíl od většiny slovenských) vznášely požadavek obnovení Československa.426

Politické ústředí

PÚ vzneslo požadavek, aby se všechny civilní odbojové skupiny podřizovaly jeho pokynům, a jejich aktivitu hodlalo koordinovat s činností vojenských skupin. Protektorátní vládu uznávalo v daném okamžiku jako nejlepší vládu z možných a NS jako výraz národní jednoty. Tento respekt se však netýkal Výboru NS. PÚ udržovalo stálý kontakt s vládou i s NS, ale i s velkými tělocvičnými svazy, Sokolem a Orlem, s odbory a dalšími organizacemi.427

PÚ pověřilo jednu studijní komisi, aby vypracovávala plány na dobu po válce. U jejího předsedy našlo Gestapo například „Předběžné znění zákona o státním občanství“, „Předběžné znění ústavy Československé republiky“ ve druhé redakci a další písemnosti.428

V návrzích těchto zákonů zdůrazňovalo PÚ více než ostatní odbojové skupiny kontinuitu s první republikou. Obnovena měla být stará demokratická práva a svobody. Představitelé PÚ chtěli ale také zestátnit doly a zbrojovky a provést novou pozemkovou reformu. Na přechodnou dobu půl nebo jednoho roku mělo „revolučně“ a „diktátorsky“, bez parlamentu, vládnout direktorium, vybavené silnou zákonodárnou a exekutivní mocí. Všechny zákony a všechna nařízení vydané do 13. března 1939 – tedy i taková nařízení z doby druhé republiky, jež omezovala občanské svobody – měly zůstat v platnosti. V této přechodné době měla být zrušena základní práva, především svoboda tisku a svoboda spolčování, i práva národnostních menšin. Především měli být tou dobou vyhnáni Němci, jejich půda a majetek konfiskovány. Předpokládalo se, že takto nabytými prostředky bude možno zapravit škody způsobené okupací a financovat sociální reformy. Opět měl existovat prezident, vláda a parlament, ale členové vlády a parlamentu měli být zpočátku jmenováni, nikoli voleni.429

„Mladší“, jež Gestapo označovalo jako „skupinu Drtina-Jína“, varovali kromě toho před obnovením „starého stranického systému“, protože veřejné mínění je proti němu.430 Kritizovali proto i složení Československého národního výboru v Paříži. V jednom poselství Benešovi se Drtina a Pešl vyjadřovali proti přijímání stranických politiků bývalé vládní koalice do Národního výboru a doporučovali zvolit muže mladší, minulostí nezatížené.431 Moc „politické pětky“, která ovšem rovněž sestávala z politiků první republiky, zároveň doma oslabili tím, že do ní dosadili generálního tajemníka.432 Beneš jejich požadavkům vyšel částečně vstříc, když jim 1. září poslal takovouto zprávu:

„Bude-li dojednáno s velmocemi utvoření provizorní vlády, bude to vláda úřednická – tj. budou z ní vyloučeny všechny elementy stranické a vše to, co z dřívějšího politického života v republice nyní není vhodné a možné. Bude to vláda provizorní, tj. funkce jejích členů a všech zde zodpovědných činitelů končí na hranicích osvobozené vlasti. Konečně to bude vláda vojensko-politická se silným vojenským vlivem.“433

Obrana národa

Rovněž pro ON bylo ideálem obnovení první republiky, nechtěla však do poválečné republiky přejímat její údajné nedostatky a chyby. Proto se i ona zasazovala za zestátnění nerostných surovin a podniků klíčového průmyslu a za novou pozemkovou reformu.434 Počet stran se měl zmenšit, z politického života měli být vyloučeni kompromitovaní straničtí vůdci.435

Části německého obyvatelstva budoucí ČSR hodlala ON odejmout československé státní občanství, aby dostala do rukou nástroj k jejich vyhnání.436 Mimoto se však už tenkrát ozývaly hlasy ještě extrémnější, ještě šovinističtější, které požadovaly vyhnání všech Němců do 24 hodin po skončení války.437 Takovým hlasům poskytoval zvlášť široký prostor ilegální časopis V boj, jejž ON financovala a silně ovlivňovala i redakčně. Právě v takovém duchu komentoval V boj Frankův proslov ze 4. června 1939, v němž Frank vypověděl boj české inteligenci. Jestliže Frank tvrdí, že rok 1918 se už nevrátí, pak má plnou pravdu, píše se v časopise, neboť „československý národ již nebude nikdy tak velkomyslný při řešení německé otázky na československém území jako v roce 1918“.438 V říjnu se v témže časopise pravilo, že příkladem bude přesídlování pobaltských Němců, ale vysídlovací lhůty budou ještě kratší než v Pobaltí.439

Obrana národa, vědoma si své síly a významu, pro sebe požadovala vůdčí postavení v celém národním odbojovém hnutí. Zdálo se, že perspektiva podřízení všech civilních skupin, i PÚ, jejímu vedení existuje, protože i Beneš v ní viděl faktor, který by mohl vyrovnávat politické protiklady uvnitř národního odboje.440

Desátého srpna proto generál Ingr prohlásil, že podle Benešova přesvědčení ON „přináleží převážný vliv“ a Beneš sám 23. srpna psal: „V okamžiku převzetí moci budou rozhodujícími činiteli vojáci.“441

O den později vyslovil bývalý československý vyslanec v Istanbulu Jaromír Smutný názor, že nově vzniklé PÚ musí být propojeno s ON, že možná je „jedině naprostá koordinace vojenského a politického hnutí, protože na domácí půdě nemá žádný civilista jak vidno dostatek autority k tomu, aby se postavil do čela odboje“, a že „jednotu odboje doma zaručí jenom armáda“.442

Jenže PÚ se vojenskému vedení nepodřídilo, naopak si dokonce stěžovalo na „pretoriánství“ ON.443 Sedmadvacátého listopadu 1939 se Beneš pokoušel urovnat tento spor takovouto kompromisní formulací:

„Nejde o podřízení jednoho druhému, nýbrž o trvalou a naprostou spolupráci v opravdové důvěře a v opravdové loajalitě; vojenský element má přitom zvlášť paralyzovat politicko-stranické rozpory a být sjednocujícím, koordinujícím faktorem, pojítkem celé akce.“444

PÚ se nevyslovovalo jen proti podřízení tajné armádě (ON) po dobu odboje, kritizovalo i její poválečné plány nastolit vojenskou diktaturu.

Takové plány ovšem v každém případě existovaly, jak vyplývá například z výpovědí šéfa štábu ústředního velení ON, tedy jejího druhého nejvyššího funkcionáře, před německými vyšetřovacími orgány.445

Grňa vysvětluje tuto skutečnost tím, že funkcionáři ON byli přesvědčeni o dominanci odbojových organizací v poválečné době a sami sebe považovali mezi nimi za skupinu nejsilnější, diktaturu tedy chtěli nastolit nikoli jako vojáci, nýbrž jako odbojáři. V tomto mezidobí pak chtěli provést nejdůležitější reformy a vypracovat novou ústavu, aniž by jim v tom bránily strany.446 Typická vojenská diktatura s generálem v čele státu by to nepochybně nebyla, protože ON jako prezidenta uznávala Beneše. Ale aspoň na druhé nejvyšší pozici ve státě by ON zjevně ráda viděla některého generála, který měl také vést vojenský převrat.447

Petiční výbor Věrni zůstaneme

Výstavba PVVZ nebyla roku 1939 ještě tak daleko jako v případě PÚ a ON, nebylo tudíž ještě možné očekávat žádný jasný program. PVVZ odmítal staré strany ještě ostřeji než ON a PÚ. Jakákoli obnova starých koaličních stran by podle jeho názoru po osvobození vedla k druhé revoluci.448 Na rozdíl od ON a PÚ hodlal PVVZ ponechat v platnosti jen několik málo zákonů vydaných za druhé republiky.

Postavení menšin chtěl PVVZ řešit tak, jak to dovolí výsledek války. Ve zkrácených řízeních měli být odsouzeni všichni, kdo se provinili proti národu nebo státu.449 Zpráva PVVZ z 24. července 1939 zdůrazňovala kontakty s „německými nespokojenci zde i v Říši“ a zmiňovala se o „válčišti ve vnitřním Německu“. V Protektorátu převládal názor, že „je třeba dosáhnout historických hranic, a teprve kdyby celek nebylo možno udržet – pak eventuální korektury, ale zásadně vzájemné. Na Slovensku možná větší. Zásada: Hospodářsky únosné, vojensky obranyschopné teritorium (nebude to okamžitě idyla), tj. takové, které by umožnilo samostatnost. Bude nadto třeba myslet na snížení počtu Němců, i když to nepůjde à la jižní Tyroly.“450 Ovšem i v PVVZ byla menšina, která pomýšlela na úplné vyhnání.451

Nárok na vedení celého odboje vznášel i PVVZ, stejně jako PÚ a ON. Budoval „koordinační centrum“, v němž měli být soustředěni vojáci, odboráři, učitelé, železničáři, zaměstnanci pošt, zástupci evangelických církví, příslušníci Sokola atd. V dotčené depeši z 24. července se praví:

„V koordinačním centru jsou jednotlivé skupiny zastoupeny důvěrníky (samozřejmě ne oficiálními funkcionáři), za nimiž stojí všechny jednotlivé sektory. Každý ve svém sektoru reprezentuje autoritu kolektivního centra.“

Následující věta je zjevně zaměřena proti snahám PÚ o sjednocení z téže doby:

„Koordinace ostatních skupin zachází dál – o některých stačí vědět, že si celou záležitost představují jako pouhou restituci toho, co bylo (jistým způsobem ‚se započtením let‘) – a nechápou, že nejde o restituci, nýbrž o revoluci.“

V této zprávě PVVZ se kromě toho hovoří o tom, že

„rozpoložení je radikální, jak sociálně, tak nacionálně. Upozorňujeme předem, že s tím bude nutno počítat – pokusy o obnovení někdejších koaličních soustav by byly těžkou politickou a psychologickou chybou. Neboť obecně se požaduje a) náprava křivd, b) potrestání viníků, c) vyřazení všech dřívějších vůdců – s určitými výjimkami, které však nesmějí porušit zásadu.“

Výjimkou v tomto ohledu je podle PVVZ vlastně jen osoba Benešova.

„Celkový posun doleva je nepochybný, jeho míra závisí také na věcech mezinárodních, tj. na tom, do jaké míry který stát přispěje k osvobozovacímu hnutí. Posun doleva je dán přirozeně tím, že nejde jen o boj proti Němcům, ale také proti mezinárodní reakci, jejíž obětí se Československo stalo.“452

Tyto relativně neurčité formulace tu musíme citovat proto, že PVVZ podstatně ovlivnil program celého národního odboje.453

Německá otázka

Už v polovině dubna 1939 se jednomu odbojovému funkcionáři zdálo, že existuje „všeobecný požadavek zásadního snížení počtu“ Němců. Jiný informoval v květnu o volání po „odvetě“, „krvavé revoluci“, „odsunu většiny Němců“ a po „věšení“.454 Z diskuse v řadách Obrany národa a Politického ústředí vyplynulo několik stanovisek, jež se objevila ještě před vypuknutím války a jež po svém útěku v prosinci 1939 přivezl do Londýna prof. Vladimír Klecanda. První stanovisko si jednak kladlo za cíl co nejvíc redukovat v rámci republiky počet Němců, na druhé straně však vést hranice tak, aby neutrpěla obranyschopnost republiky. Ta je předmětem ‚pamětního spisu‘ prof. Zdeňka Pešky.455 Jako argumenty pro vysídlení sudetských Němců uvádí toto: Velká část se projevila jako „nespolehlivá“ a podílela se na rozbití Československa. Parlamentní systém ztratil nezbytnou flexibilitu a přizpůsobivost, protože menšiny bylo nutno vyvažovat širokou českou koalicí. Svou omezeností, povýšenectvím a distancováním vůči Čechům se sudetští Němci, zejména jejich buržoazie, zřekli „své historické role pojítka a prostředníka mezi oběma kulturami a stala se z nich překážka česko-německého sblížení“. Německo vehnalo německé občany ČSR do situace, do níž by se nikdy nedostali, pokud by byli ponecháni sami sobě; Německo má proto morální závazek se o tyto osoby za nového uspořádání postarat. Buď by mohli být odstraněni 1. všichni Němci, nebo 2. téměř všichni, tj. s výjimkou těch, kteří budou moci prokázat, že aktivně přispěli k zachování republiky, anebo 3. ti, kteří se podíleli na rozbití republiky. Při třetí alternativě by bylo možno vystěhovat všechny členy Henleinovy strany, tj. na 1,5 milionu osob. Tím by byl v dostatečné míře naplněn cíl – snížení počtu Němců a odstranění nespolehlivých elementů. Mnoho však prý hovoří pro 2. alternativu, jež by ušetřila jen asi půl milionu Němců. Bez nějaké dohody Evropa vystěhování 1,5 až 3 milionů Němců nepřipustí a Německo neuzavře příslušnou smlouvu. Proto musí být nucené vysídlení prosazeno na evropské či mírové konferenci a garantováno velmocemi nebo Společenstvím národů. Provedením bude pravděpodobně pověřena mezinárodní komise s účastí Československa a Německa. Vysídlenci si budou smět vzít jen předměty osobní potřeby a odškodnit je musí Německo. Petiční výbor Věrni zůstaneme sice 6. října 1939 požadoval, aby se hranice obnovily metodou fait accompli a nečekalo se na mezinárodní „povolení“. Zároveň však je zapotřebí „rychle připravovat řešení menšinové otázky (podle toho, co dovolí výsledek války) a rychle zúčtovat se všemi, kdo se zradou provinili na národu a státu“.456

Poměr k Velké Británii, Francii a k Sovětskému svazu

K západním mocnostem se Beneš od mnichovské dohody stavěl skepticky. Zato pevně věřil tomu, že Sovětský svaz by svým závazkům dostál.457 Už tehdy si přál se Sovětským svazem společnou hranici.458 Přesto v listopadu 1938 národnědemokratickému poslanci Rašínovi napsal: „My i nadále Francii a Anglii budeme zase potřebovat.“459

Dvaadvacátého června 1939 psal odbojovým skupinám v Protektorátu, že západním mocnostem nezapomene nic z toho, co bylo. Hovořil v tom smyslu, že „je s Ruskem ve spojení a s jeho postupem srozuměn“. Situaci v USA hodnotil vzhledem k československé věci jako příznivou, v Anglii a Francii jako nepříznivou. Psal:

„Neoddávám se vůbec žádné iluzi o dnešní vládě obou států. Mají vůči nám špatné svědomí a vědí, že nás urazily, a nemají nás proto v lásce. I na nás hledají chyby, aby svůj neomluvitelný postup omluvily. My však zavřeme oči a budeme se snažit je zatím získat. Jestliže dojde k válce, budou ovšem změny ve vládách významné a pak se všechno změní i vůči nám, ale do budoucna také nezapomeneme.“460

Beneš válku toužebně očekával. Válka pro něho byla jediným záchytným bodem jeho víry v obnovu ČSR. Snad nejrozhodněji ze všech evropských politiků horoval pro válku, byl největším „bellicistou“.461 Z jednoho zápisu šéfa jeho kanceláře Smutného vyplývá, že Beneš sám německo-sovětský pakt o neútočení sice „morálně odsoudil“, „politicky však viděl“, že tento pakt přibližuje okamžik vypuknutí války.462 Dvacátého druhého září 1939 Beneš konečně Majskému naznačil možnost oddělení Podkarpatské Rusi ve prospěch Ruska.463

Jelikož v depeších mezi vlastí a exilem diskuse o postoji k Sovětskému svazu neprobíhala a jelikož Beneš naopak ústřední odbojové organizace o svých krocích v tomto směru pravidelně informoval, lze mít za to, že se prosadil Benešův postoj k této otázce.464

K německo-sovětskému paktu o neútočení zaujal Beneš stanovisko ve svém „Vzkazu do vlasti“ z 1. září 1939. Napsal:

„Sověti soudí, že válečný vývoj se v Evropě nedá zastavit. Zjevně si přejí západní Evropu dál zatáhnout do konfliktu s Německem a tvářit se tak, že nenastává válka především proti nim, jako v roce 1914, nýbrž mezi Západem a Německem, aby mohli stát nějakou dobu stranou a v daném okamžiku pak podle vlastní vůle a podle vlastního plánu zasáhnout. Na Hitlerova slova, že mír mezi Německem a Ruskem je věčný, nedejte. Že při tom Sověti očekávají sociální převrat ve smyslu své politiky, se rozumí samo sebou. Proto i my na to musíme dávat pozor.“

V té souvislosti vyjádřil Beneš přesvědčení, že západní Evropa by komunistické revoluci odolala, zatímco Polsko, Německo a střední Evropa je mnohem ohroženější. V případě německé porážky je třeba očekávat „zmatek, pokusy o sociální revoluci ve střední Evropě“. V tomto okamžiku jsou nejdůležitějšími úkoly „národní jednota a vyvážená sociální politika“.465

Dvacátého devátého října 1939 své stanovisko konkretizoval:

„Naše stanovisko k SSSR zůstává na linii čs. zahraniční politiky posledních let: loajalita, vzájemná sympatie a přátelství a očekávání, že SSSR nedělá nic, čím by nám ve své dnešní politice uškodil. Svojí zahr. akcí nechceme vytvořit nic, co by kdekoliv a jakkoliv přátelskou spolupráci se SSSR ztížilo.“466

Jak vyplývá z jedné Benešovy depeše domácímu odboji z 8. prosince 1939, Beneš se nezúčastnil shromáždění Společnosti národů, aby nebyl postaven před alternativu buď západní Spojenci, nebo Sovětský svaz. Měl tam být totiž odsouzen sovětský útok na Finsko.467 Beneš se ve své vyčkávací politice vůči Sovětskému svazu pokoušel vytrvat i tehdy, když sovětská vláda požadovala, aby československý vyslanec v SSSR Zdeněk Fierlinger 1. ledna 1940 ukončil svou činnost. Podle Benešových záměrů měl Fierlinger v Moskvě soukromě zůstat tak dlouho, jak to jen bude možné.468

Jak nedůvěřivý postoj vůči západním mocnostem Beneš i nadále zachovával, vyplývá z depeše odbojovým organizacím v Protektorátu datované 5. listopadu 1939, v níž naléhavě nabádal k tomu, aby se nikdo nedal překvapit revolucí v Německu. V takovém případě by „udělat převrat“ museli rovněž Češi, aby zabránili kompromisu mezi západními Spojenci a Německem na český účet.469 Rozčarování ze západních mocností bylo rozšířeno i v řadách národního odbojového hnutí. V jedné depeši z 2. května 1939 tak PVVZ kritizoval formulaci „neskonalá vděčnost“, jíž použil československý vyslanec v Paříži v jednom poselství francouzské vládě. Tato formulace by neměla mezi československým lidem „velkou odezvu“.470

Činnost

Ve svém poselství z 1. září 1939 zadal Beneš a Ingr domácímu odboji následující úkoly:

1. Zpravodajství.

2. Sabotáž (ta se měla provádět „nenápadně, konspirativně, bez jakékoli snahy po senzačnosti“).

3. Propaganda. (Beneš a Ingr oznámili, že budou usilovat o zahraniční vysílání v češtině. Jeho obsah měly rozšiřovat odbojové skupiny. V Rakousku měly kromě toho šířit separatistickou a defétistickou propagandu. Zvláštní důležitost připisovali defétistické propagandě mezi příslušníky Wehrmachtu, zejména mezi Bavory a Rakušany.)

4. Přímá akce – povstání.471

Zpravodajství

Úkoly, jež vypočítává Beneš s generálem Ingrem, nebyly pro národní odboj v Protektorátu ničím novým. Byly spíš shrnutím dosavadních aktivit těchto skupin. Nejdál bylo odbojové hnutí v oblasti zpravodajské služby.

Tento výsledek bylo možno zřejmě přičíst k dobru v první řadě činnosti zpravodajského oddělení ON. Pod vedením majora Hájíčka a podplukovníka Balabána se tam shromáždila řada nesmírně schopných důstojníků – většinou z oboru –, kteří řídili shromažďování zpráv a jejich předávání do zahraničí bývalému přednostovi vojenské kontrašpionáže Františku Moravcovi, jenž pobýval v Londýně. Beneš už 22. června 1939 označil činnost za „úspěšnou a promyšlenou“ a psal, že tato „práce je uznávána anglickými důstojníky“.472 Kromě tohoto pevného, odborně vyškoleného jádra byli na témže poli aktivní i četní diletanti, civilisté. Kdo jen zběžně nahlédne do spisů Národního soudního tribunálu z procesu proti redaktorovi Joštovi a jeho spolupracovníkům, neubrání se údivu nad tím, jak tato skupina zanedbávala pravidla konspirace. A přesto zaslal Jošt do zahraničí cenné informace a umožnil útěk mnoha členů odboje stíhaných Gestapem, i těm Čechům, kteří chtěli v cizině vstoupit do zahraničního vojska. Na druhé straně byly lehkomyslností této skupiny ohroženy různé jiné organizace, jimž pak Gestapo vpadlo do zad; ale možná ještě významnější byla skutečnost, že Gestapo vypátralo významné finanční podporovatele veškerého odboje, jako byl pražský primátor Klapka a jeho finanční referent Kinkal, bývalý předseda agrární strany Rudolf Beran, „bývalý ředitel národnědemokratické strany“ Nachtmann a ředitel Národní banky Václav Sadílek. I když někteří z nich z politických důvodů zatčeni nebo alespoň prozatím zatčeni nebyli, už bezpochyby nebyli ochotni k dalším peněžním darům.473

Další slabinou ilegální zpravodajské sítě bylo její prolnutí s legálními institucemi. Odbojové hnutí sice potřebovalo v protektorátních úřadech dobře informované spolupracovníky, ale dopouštělo se té chyby, že infiltrovalo celé instituce a plně je využívalo ke svým cílům. Abychom pochopili, jak k tomu došlo, musíme znát historii příslušných institucí.

Po Mnichovu byly zřízeny Ústřední služba tiskového dohledu a úřad propagandy. Jejich úkolem bylo přizpůsobovat projevy veřejného mínění omezenému zahraničněpolitickému manévrovacímu prostoru druhé republiky. Na místo vedoucího úřadu propagandy byl povolán bývalý generální ředitel Baťových závodů, na místo vedoucího cenzury, přejmenované na „Ústředí tiskové služby“, jeden advokát. Během vlády generála Syrového převzal úřad propagandy zástupce přednosty vojenské kontrašpionáže a proměnil jej v doménu tajné služby. Když se zplnomocněnec německého Wehrmachtu u říšského protektora v červnu 1939 ohrazoval proti angažování dalších zpravodajských důstojníků v tomto úřadu a úřad byl nakonec zrušen, přecházeli důstojníci houfně do cenzury; její šéf Schmoranz z Eliášova předsednictva vlády je zamýšlel využít pro vlastní zpravodajskou službu. Schmoranz je jako oficiální „tiskové referenty“ – ve skutečnosti cenzory – přidělil jednotlivým okresním hejtmanstvím a dal jim za úkol, aby nejenom sledovali tisk, ale také sbírali zprávy všeho druhu a předávali je tiskovému dohledu.

Tato zpravodajská služba byla tak produktivní, že 25. srpna 1939, kdy se skupině dostalo na stopu Gestapo, nalezlo na 100 dosud neodeslaných zpráv, v nichž se hovořilo o náladě obyvatelstva, o radikálně pravicových skupinách, o německé menšině, ale především o vývoji situace ve vojenské sféře. Schmoranz těchto zpráv využíval jednak jako materiálu ke svým referátům pro ministerského předsedu Eliáše, jednak je postupoval zpravodajské organizaci Obrany národa.474

Práce se státními prostředky a s rozsáhlou organizací byla sice jistě příjemná, ale už několik prvních zatčení znamenalo její úplné rozbití. A co víc, Gestapu, které nebylo tehdy ještě tak dobře aklimatizováno a nejspíš ještě příliš nevyužívalo později tak osvědčeného systému agentů-provokatérů, se podařilo poprvé nahlédnout do labyrintu různorodých vztahů mezi jednotlivými národními zpravodajskými a odbojovými organizacemi.

Adresátem zpráv z Protektorátu nebyl jen československý exil a později Československý národní výbor či československá vláda, ale i francouzská, popř. anglická zpravodajská služba. Československému exilu se nepodařilo vybudovat si monopol na všechny zprávy z Protektorátu, a vydobýt si tak pozici nepostradatelného partnera spojeneckých zpravodajských služeb a jejich vlád. Část informací, které shromáždily odbojové skupiny v Protektorátu, směřovala v letech 1939 a 1940 také přímo k francouzským a anglickým agentům (v Budapešti). Protektorátní informátoři mohli být zároveň skálopevně přesvědčeni o tom, že podávají zprávy československému exilu.475

Vzniku takovéto situace se dalo zabránit o to obtížněji, že část zpráv procházela francouzským,476 belgickým, rumunským a jugoslávským konzulátem v Praze. Většina zpráv se však do zahraničí dopravovala přes Polsko anebo přes Slovensko, Maďarsko a Jugoslávii. Výrazně se tu angažovali čeští emigranti, významní hospodářští činovníci na služebních cestách či čeští zaměstnanci ve spacích vozech na balkánských trasách.477

V obsáhlé zprávě nazvané „Češi v zahraničí“ konstatovala SD, že kontakty mezi Protektorátem a exilem jsou „dosti čilé“ a „ponejvíce zajišťovány prostřednictvím kurýrů“. V této zprávě se dále praví: „Kromě soukromých osob je v první řadě zapojeno hospodářství a průmysl, protože četné zahraniční styky Protektorátu, jichž se účastní Češi, skýtají maximálně příznivé možnosti.“

Zásluhou kontrašpionáže se SD dostala do rukou „zpráva o německém trhu s uhlím a o zásobování německo-italského prostoru uhlím, s udáním naprosto přesných dat a možností sabotáže“, jež mohla být „sestavena pouze ve spolupráci s vysokými českými hospodářskými kruhy“.478

Takovéto fundované zprávy bylo možno zpracovat zvláště díky vynikajícím vztahům PÚ a ON jak se státním prezidentem, s protektorátní vládou a NS, tak s protektorátními hospodářskými činiteli.479

V druhé polovině října bylo mezi Prahou a Londýnem konečně navázáno rádiové spojení; bylo však velmi slabé a nenabylo nijak velkého významu. Počátkem prosince se sice podařilo přenos zlepšit, ale už 7. prosince fungovalo pouze jednostranně. Praha mohla sice ještě přijímat, nikoli však vysílat.480 Zprávy pro exil a Spojence shromažďovaly další odbojové skupiny, například skupina bývalého zaměstnance ministerstva zahraničí Arnošta Heidricha, resp. Karla Nejedlého („Nemo“), pracovníka ministerstva vnitra Jana Hajšmana (Modrý kruh – Avala), pracovníka Pozemkového úřadu Rudolfa Císaře („RU-DA“), který informacemi zásoboval i sovětský generální konzulát. Další skupiny shromažďovaly zprávy především pro Sovětský svaz, udržovaly však kontakty i s národním odbojem. Ze zatčených příslušníků československé brigády v Polsku získala sovětská tajná služba pět pilotů, které poslala do Protektorátu a ti tam zbudovali relativně rozsáhlou informační síť. Všem těmto skupinám se dostalo Gestapo na stopu nejpozději v květnu 1942.481 Do další skupiny, totiž mezi Prstýnkáře, propašovalo Gestapo důvěrníka, který získal kontakt i na PÚ a PVVZ, a způsobil tak zatčení významných bojovníků.482

Sabotáž a propaganda

U těch nemnoha sabotáží roku 1939 nelze označit za původce některou skupinu. O sabotážních akcích lze proto pojednat pouze v kapitole o síle odboje.

Mnohem intenzivnější byla propagandistická činnost hnutí národního odboje. Úkolem ilegálních časopisů a letáků odbojového hnutí nebylo objektivně informovat, nýbrž ovlivňovat české obyvatelstvo v duchu vydavatelů. Zprávy, které přinášel ilegální tisk, byly voleny stejně jednostranně jako zprávy cenzurovaného legálního tisku. Měly především posilovat odhodlání obyvatelstva k odporu. Ilegální tisk se pokoušel zakrývat rozepře uvnitř československého exilu a vyzdvihovat autoritu a prozíravost Benešovu. Stavěl do protikladu sílu Spojenců, jejich přesvědčení o vlastním vítězství s údajnou slabostí a válečnou ochablostí Osy. Po pokračujících vojenských úspěších Německa se pokoušel podněcovat odhodlání k odporu zmínkami o údajně se blížících hospodářských potížích Německa.483 V jiných letácích, nadepsaných „Všem věrným Čechům“, „Všem“ nebo „Deset přikázání Čecha“ poskytovaly odbojové organizace všeobecné pokyny, jak se chovat. Zvlášť typickým příkladem byl leták „Všem věrným Čechům“, rozšiřovaný po celém Protektorátě. Vyzýval Čechy ke zdrženlivosti ve veřejném životě. Měli se vyhýbat sepisování smluv a psaní článků v duchu příznivém Němcům, vysílání deputací a vyvěšování praporů na německé svátky. Další pokyny zněly takto:

„Ignorujte německé vojenské přehlídky, styk s Němci omezujte na suchou zdvořilost, fotografujte české zrádce národa, sbírejte veřejné vyhlášky, obrázky, fotografie incidentů atd., písemně registrujte německé obyvatele, jejich byty, centra, úřadovny, archivy, německé posádky, jejich výzbroj atd. Zvlášť bedlivě střežte zrádné německé spoluobčany, kterým se jednou dostane po husitském způsobu odplaty… Připravujte se na válku… Nenápadně pořádejte branná cvičení… Všichni samozřejmě vstupujte do Národního souručenství. Dobře však rozlišujte členy, pečlivě sledujte takzvané pověřené vedoucí, neustále je hlídejte… Pořádejte povzbudivé hry, divadla, dýchánky, výstavy, koncerty, výlety, návštěvy i rodinné srazy. Užívejte jich k posílení a sjednocení národa.“484

Jiné verze tohoto letáku vybízely české obyvatelstvo k tomu, aby se připravilo na eventuální zabavování rozhlasových přijímačů, aby tedy už nyní pomýšlelo na náhradu a přístroje schovávalo. Kromě toho nemělo nakupovat u německých živnostníků a prodávat německým zákazníkům. Dále se měli lidé vyhnout službě ve zbrani, pokud by jim hrozila, a v takovém případě se skrýt, „v továrnách zpomalovat pracovní tempo, stejně tak ve státních podnicích a ve veřejném životě“. Českým rolníkům byla adresována výzva, aby potraviny prodávali pouze českým lidem z měst a aby se vystříhali dodávek Němcům.485

Jednotlivé letáky, s výjimkou letáků komunistické provenience, můžeme k posouzení propagandy a plánů odboje využít jen v omezené míře, neboť jen zřídka lze zjistit jejich vydavatele, náklad a rozšíření. Zato komunistické letáky, jež jako takové většinou jasně identifikuje užitá slovní zásoba, lze bez problémů použít pro popis a zhodnocení politiky KSČ.

Pro poznání propagandy národních odbojových organizací mají větší význam ilegální časopisy, jejichž vydavatel, náklad a rozšíření jsou známy. Nejvýznamnější ilegální časopis se jmenoval V boj. Prošel různými vývojovými stadii.

Pod vedením legionáře Josefa Škaldy vyšlo v době od 1. dubna do 2. listopadu 1939 27 čísel s průměrně 16 stranami a v nákladu, který pozvolna stoupal od 500 na 4000 exemplářů. Od čísla 5 byl časopis pod silným vlivem ON.486 Po Škaldově zatčení vydávala časopis ON, ale ve spolupráci s PÚ a PVVZ; v březnu 1941 vyšel zřejmě naposledy.487 Druhý největší ilegální časopis, Český kurýr, psal od roku 1939 do 1941 ve 25 číslech zřejmě jediný muž, novinář Rostislav Korčák, který měl blízko k PÚ, ale kontakty udržoval i s ON a s PVVZ.488

Agitace pro zahraniční vojsko a povstání

Pro případ německé porážky plánovaly všechny tři ústřední odbojové organizace, zejména samozřejmě ON, povstání nebo převrat. Mobilizační plány tajné armády byly ve značně pokročilém stavu už v roce 1939. ON chtěla povstání proklamovat pomocí fingovaných inzerátů v novinách, vlastní rádiové sítě v Protektorátu a prostřednictvím letáků. Nejdřív měly být obsazeny nejdůležitější budovy (rozhlas, poštovní úřady, telefonní a telegrafní stanice, ale i elektrárny apod.). Pak se mělo zaútočit na německá kasárna a obsadit nejvýznamnější státní úřady a velké podniky. Pro vedení nejvyšších úřadů byly vyhledávány zvlášť spolehlivé osoby, ty však o svých úkolech v případě mobilizace nebyly zatím informovány. Rozhlasem pak mělo být povoláno větší množství ročníků a s nimi se měla znovu dobýt Němci osídlená pohraniční území.489

Plány tedy už byly v poměrně pokročilé fázi rozpracovanosti, jejich uskutečňování ovšem zřejmě nepostupovalo příliš dobře. Z krátkovlnných vysílaček, s nimiž se počítalo pro interní rádiové spojení, fungovaly jen některé.490 Zvlášť důležitý byl pro případ mobilizace samozřejmě počet a kvalita zbraní, které by byly pro povstání k dispozici. Tady slabiny české tajné armády vycházejí najevo zvlášť výrazně. Podle hlášení, která došla zemským velitelstvím Čechy a Morava z krajů, mohla ON po různých úkrytech v Čechách počítat s 20 lehkými kulomety, s 600 vojenskými puškami, 600 loveckými zbraněmi a 20 náboji na každou zbraň a kromě toho asi s 300 ručními granáty.491

Na Moravě to nevypadalo o mnoho lépe. Tam disponovala ON asi 30 až 40 kulomety, několika tisíci puškami a nepatrným množstvím munice.492 Tato čísla je nutno spíš upravit směrem dolů, protože krajská velení občas hlásila i zbraně, o jejichž existenci v nejrůznějších úkrytech věděla jen z doslechu.493

Začalo i opatřování vozidel, motorek a kol, sanitního materiálu a léků (od Českého červeného kříže) a potravinových konzerv, ale i v tomto případě je musíme považovat za zcela nepostačující. Těchto příprav se účastnil i Sokol, který pro případ mobilizace projevil ochotu uskladnit v rámci vlastní organizace určité množství zásob.494

Aktivity ON směřující k povstání vyžadoval čas od času exil. Krátce před vypuknutím války psal generál Ingr, že ON by se měla připravit na svůj podíl při osvobozování, aby ve vhodný okamžik bylo možno zahájit^495 „hlavní vystoupení“496. Při začátku války Beneš a Ingr požadovali:

„Naše armáda, které nebylo loňského roku v důsledku mezinárodní situace dopřáno bojovat v otevřeném boji, musí se nyní ve chvíli pro náš národ osudové uplatniti nejprve způsobem konspirativním, při vhodné příležitosti pak otevřeným vystoupením… Až uzraje situace, tj. až bude Německo mravně a fyzicky otřeseno, bude třeba přistoupiti u nás k organizovanému, všeobecnému povstání, které bude mít za účel převzíti násilím do vlastních rukou moc ve všech oborech.“497

Osmého září obdržely PÚ a ON z Londýna nový pokyn, který vznikl pod tlakem Velké Británie a Francie. V něm se pravilo:

„K uskutečnění a naplnění našich ideálů je nezbytně nutné, aby západním mocnostem a celému světu byl podán zřetelný důkaz toho, že celý náš národ s vnuceným systémem nesouhlasí a že je odhodlán i za cenu největších obětí přispět ke svržení tíživého jha. Tentokrát, kdy musí být veden boj se všemi důsledky, nemáme na mysli pasivní rezistenci, nýbrž Vaši aktivní sabotážní činnost ve velkém měřítku a otevřené povstání v Čechách, na Moravě, eventuálně také na Slovensku.“

S tím se mělo začít v okamžiku, kdy ve vysílání anglického a francouzského rozhlasu zazní jisté heslo, jež bylo v pokynu rovněž obsaženo. Aktivní ozbrojený odboj a všeobecné povstání se měly připravovat okamžitě, neboť pravý okamžik je „velmi blízko“.498 Ovšem po kapitulaci Varšavy vzal generál Ingr pokyn z 8. září zpět a prohlásil za platný pouze pokyn z 1. září. Generál Ingr psal, že směrnice z 8. září byla „vyhlášena na základě jednání a dohody se zdejšími zástupci Spojenců“.

„Předpoklady, na jejichž základě byl z naší strany dán souhlas, se však nenaplnily … napříště platí pro Vaši činnost beze změny pouze ‚Vzkaz do vlasti z 1. září 1939‘. To znamená: Kromě nepřetržité zpravodajské a propagandistické činnosti jen nenápadná [v orig. podtrženo] sabotáž a pečlivá příprava přímé akce (povstání) na dobu, kdy Německo bude morálně a fyzicky otřeseno. Eventuální přímá akce pro případ mírových jednání bez úplné porážky Německa zůstává rovněž v platnosti.“499

Po vypuknutí války vyzýval Beneš odbojové skupiny, aby vysílaly co nejvíc důstojníků a vojáků do zahraničí, a posílily tak československé zahraniční vojsko.500 Až do doby, než bylo obsazeno Polsko, se hranice překračovala nejčastěji u Moravské Ostravy, cesta útěku potom vedla přes Slovensko a Maďarsko do Jugoslávie.501 Do zahraničí odcházely údajně tisíce mladých Čechů, aby tam vstupovaly do legií. Roli přitom hrála jistě i skutečnost, že legie první světové války byly za první republiky opředeny legendární slávou.502 I když orgány německé i české pohraniční policie zadržely zřejmě jen malou část utečenců, zatkly od února do května 1940 na 500 osob, z nichž třem čtvrtinám bylo možno prokázat, že chtěly vstoupit do československých legií.503

2. Národní hnutí pracující mládeže

Jak jsme už několikrát doložili, národní odbojové organizace se tvořily v rámci stranickopolitických a spolkových struktur první a druhé republiky či na jejich základě. Nelze však hovořit o tom, že do ilegality přecházely celé strany nebo spolky. Strany a spolky se spíš snažily zachovat si i možnost legálního působení. Nejdůležitějšími výjimkami z tohoto pravidla byla Komunistická strana Československa, která byla do ilegality zatlačena už za druhé republiky, a Národní hnutí pracující mládeže (NHPM), mládežnická organizace převážně sociálnědemokraticky orientované Národní strany práce pomnichovského období. NHPM bylo založeno 13. listopadu 1938 a podléhalo vedení desetičlenného ústředního výboru, do něhož náleželi čtyři sociální demokraté, čtyři národní socialisté a dva komunisté.504

Tři dny po německé okupaci se delegace NHPM dotazovala vůdce Národní strany práce Hampla na jeho pokyny pro okupační dobu. NHPM se s jeho odpovědí „Nic. Vyčkávat“ nespokojilo a rozhodlo se, že svaz nezruší, že bude pokračovat v práci ilegálně. Vedení svazu v tomto rozhodnutí podpořil sociálnědemokratický generální tajemník Strany práce Laušman, jenž svaz dotoval bývalými stranickými penězi.505

Podle organizačního schématu KSČ, na jejíž struktuře se už tehdy podíleli i členové NHPM, se na všech úrovních utvářely „trojky“. Organizátoři se však dopustili té chyby, že nebyly provedeny žádné výraznější personální změny: jakmile se pak na NHPM zaměřilo Gestapo, snadno se dopátralo organizačních souvislostí, zvlášť když mohlo využít seznamy vedoucích funkcionářů NHPM, jež založila česká policie za druhé republiky. Další slabinou bylo schematické složení tříčlenných skupinek – vždy jeden národní socialista, jeden sociální demokrat a jeden komunista. Přesto bylo NHPM se svou základnou 20 000 členů záhy jednou z největších ilegálních skupin v Protektorátu.506

Kromě požadavku obnovení republiky a výzvy k boji proti fašismu obsahoval program NHPM pouze velmi všeobecně formulovaný programový bod „boje proti zbídačování dělnické třídy“ a zasazoval se o „zlepšení její sociální situace“.507

Stejně jako Mladá národní jednota, mládežnická organizace Strany národní jednoty, se NHPM podílelo na výstavbě mládežnické organizace NS, označované jako Mladé národní souručenství, protože se tady naskýtala možnost legálně působit a navíc při účasti 99 % mladých lidí ve věku mezi 15 a 24 roky v této organizaci by absence byla nápadná.508 Takovéto vstupování do masových protektorátních organizací bylo v souladu i s tehdejší politikou KSČ, která NHPM trvale ovlivňovala prostřednictvím svých členů v jeho výboru.509

Politické názory NHPM lze vyčíst z časopisu, jejž hnutí vydávalo pod názvem Informační služba národního osvobození – ISNO.510 Do 27. června 1939 vyšlo už 7 čísel; autoři v nich vystupovali především proti politice appeasementu a ve prospěch SSSR.511 Pro postoje tohoto hnutí, nepoznamenané šovinismem, lze za zvlášť charakteristický považovat článek v 7. čísle z 27. června 1939. Pod titulkem Naše úloha, směr a cíl se tam praví:

„Jedno musí být jasno: Bez svobodného Německa není a nebude svobodného Československa. Jsme na život a na smrt spjati se svými německými druhy, bojujícími proti fašismu… Nikoli Německo, ale nacistické katy, průmyslové bonzy a kapitál musíme zničit, chceme-li zabránit novému fašismu. Nikdo z nás nemá zájmu na tom, aby vítězství nad nacismem bylo zneužito ke krveprolití nebo k obstarávání kšeftu nějakého Daladiera nebo Chamberlaina. Naše úloha v tomto boji proti německému fašismu je jasná, neboť český národ představuje největšího a nejnebezpečnějšího vnitropolitického nepřítele. Nacisté to vědí a vědí to také naši němečtí spolubojovníci a jejich oči jsou na nás upřeny. Od našeho boje bude mnoho záležet, bude-li německý národ přiveden na správnou cestu. Bojujeme nekompromisně pro nové vybudování republiky ve starých historických hranicích, ale věříme, že budeme moci žít i v míru a porozumění s německou lidovou republikou na podkladě rovnoprávnosti.“

V témže čísle je český národ vyzýván k sabotážím. Čeští dělníci mají brzdit pracovní tempo, poškozovat koleje a zásilky, čeští rolníci nemají plnit dodávky.512 K výzvě „Pracuj pomalu“ se pojilo ujištění, že němečtí dělníci v Říši tuto zásadu dodržují už dávno.513 Jedno z pozdějších čísel se obracelo proti údajným válečným cílům západních mocností, které prý zamýšlejí nově rozčlenit střední Evropu. Nesmí prý dojít k žádnému novému Versailles.514

Druhého února 1940 NHPM na svou pololegální strukturu doplatilo. Toho dne si Gestapo přišlo pro jedenáct funkcionářů a 29. května 1940 pak naráz pozatýkalo celý zbytek organizace, který mu byl znám.515 Organizace tak pozbyla akceschopnosti, protože všichni předáci byli zatčeni, místa schůzek prozrazena, technický aparát rozmetán. Nyní nezbývalo než zachránit si vlastní kůži. Jen v březnu 1940 bylo zatčeno 1907 členů NHPM.516

3. Komunistická strana Československa

Tato strana byla pronásledována už v pomnichovské republice. Již tři týdny po mnichovské dohodě musel přestat vycházet její ústřední orgán Rudé právo a celá strana byla rozpuštěna 27. prosince 1938.517

Organizace

Zatímco nejvíc exponovaní straničtí funkcionáři emigrovali, druhá garnitura KSČ budovala doma novou, ilegální stranu. Pod vedením Eduarda Urxe, kterému tuto úlohu osobně svěřil ještě Gottwald, se utvořil ilegální ÚV, který se chopil sestavování ilegální sítě.518

Do léta 1939 byly dobudovány organizační základy. Spojení mezi ÚV a krajskými výbory, jimž zas byly podřízeny okresní výbory, udržovali takzvaní instruktoři. Nejnižší úroveň tvořily místní či závodní skupiny. Vedením jednotlivých skupin byly pověřeny ponejvíce „trojky“. Takzvaná odborná oddělení, jako například oddělení pro falšování pasů a rádiové vysílání, byla podřízena přímo ÚV.519

Financování strany bylo zajištěno prodejem její tiskárny Baťovu koncernu za 1,2 milionu korun a z členských příspěvků.520 Podle jedné rádiové depeše z 26. září 1939 měla tehdy KSČ v závodních organizacích kolem 10 000 platících členů.521

První velké vlny zatýkání Gestapa – 15. března 1939 akce „Mříže“ a 1. září 1939 akce „Albrecht I.“ –, sice celou organizací otřásly, ale stranickou špičku ohrozit nemohly.522

Program

V prvním ilegálním Rudém právu z počátku srpna 1939 vyšlo provolání KSČ „Všemu českému lidu“. KSČ v něm kladla téměř výlučně národnostní požadavky. V sociální sféře byla řeč pouze o vyšších mzdách a o lepším zásobování potravinami. Všichni Češi, dělníci, zemědělci, živnostníci i duševní pracovníci se měli bez ohledu na bývalou stranickou příslušnost nebo náboženské vyznání semknout „v pevnou národní jednotu“. Spojencem českého národa proti hitlerovskému fašismu je podle Rudého práva Rudá armáda a „masy Západu“ na jedné straně, na druhé „komunistický, socialistický, katolický a evangelický německý antifašista“. Český národ, praví se tam, není bezbranný, neboť může stávkovat. Jako formy odporu doporučovala KSČ obranu „pasivní rezistencí, stávkami, bojkotem fašistických agentů a českých zrádců; organizujme hromadné projevy národní vůle“. Kromě toho doporučovala: „Hajte jednotu národních organizací – odborů, Národního souručenství, Sokola aj. – před rozvracením koupenými zrádci.“523

Z toho lze bez váhání usoudit, že před německo-sovětským paktem o neútočení upustila KSČ od socialistického programu ve prospěch účasti na jednotné národní frontě. Zajímavé je dále to, že nebyl napadán ani Beneš, ani Hácha, ani NS.

Ovšem už z dalšího čísla Rudého práva na konci září 1939 bylo patrné, jak prudký politický zvrat KSČ prodělala. V tomto čísle označila válku za „imperialistickou a nespravedlivou“, za válku, „s níž nemohou mít národy nic společného“. Varovala český národ před tím, aby za západní imperialisty „tahal kaštany z ohně“. Na jedné straně útočila na Háchu, Havelku, Nebeského a na druhé straně na českou zahraniční akci kolem Beneše. Těžiště odboje proti hitlerovskému fašismu, uvádí se tam, není v zahraničí, nýbrž ve vlasti, kde může český národ „protestovat“ proti každému germanizačnímu opatření. Co si KSČ představovala pod pojmem „protestovat“, se mělo ukázat 28. října 1939.524

Tato změna směru souvisela pochopitelně s uzavřením německo-sovětského paktu o neútočení, o jehož působení na komunistickou stranu informuje rádiová depeše ilegálního ÚV KSČ v Praze Gottwaldovi z 31. srpna 1939: „Nová situace vyvolala částečně zmatek. Učinili jsme ihned opatření k objasnění situace masám a pro vystupňování boje proti okupantům…“525 Jak vyplývá z rádiových depeší mezi Prahou a Moskvou, obě strany hodnotily válku odlišně. Výkonný výbor kominterny zaujal v depeši 8. září 1939 k válce takovéto stanovisko:

„Současná válka je válkou imperialistickou, nespravedlivou, na níž nese stejnou měrou vinu buržoazie všech válčících států. V žádné zemi nesmí dělnická třída, a tím méně komunistická strana válku podporovat. Buržoazie nevede válku proti fašismu, jak tvrdí Chamberlain a straničtí vůdci sociální demokracie. Vede se válka dvou skupin kapitalistických zemí o světovládu. Mezinárodní dělnická třída nemůže v žádném případě hájit fašistické Polsko, které odmítlo pomoc Sovětského svazu a které utlačuje jiné národnosti…

Válka podstatně změnila situaci. Dělení států na fašistické a demokratické ztratilo svůj dřívější význam. Podle toho se také musí změnit taktika. Taktikou komunistických stran ve všech válčících zemích v této etapě války je: vystupovat proti válce, odhalovat její imperialistický charakter, tam, kde jsou komunističtí poslanci, musí hlasovat proti válečným půjčkám a vysvětlovat masám, že válka jim nepřinese nic než bídu a zkázu…“526

Oproti tomu domácí ilegální ÚV v radiogramu do Moskvy 9. září 1939 konstatoval: „Pakt je argumentem českého národa, aby zesílil boj proti okupantům.“

A 10. září: „Stanovisko v našem provolání k vypuknutí války: Útočníkem je hitlerovské Německo. Pro nás to znamená vystupňovat boj proti hlavnímu nepříteli, podporovat válku proti Hitlerovi, avšak ostře se diferencovat od západní reakce.“527 Gottwaldova direktiva ze 14. září zní jako kompromis:

„Dodatek k dosavadní direktivě: KSČ využívá nynější války k rozvinutí národně osvobozovacího boje československého lidu. Vystupuje proti zneužívání tohoto osvobozeneckého boje pro imperialistické cíle anglo-francouzského válečného bloku, tak jak to praktikují benešovci. Benešova zahraniční akce je nyní ve službách imperialistů a nepřátel Sovětů. Proto nepřipusťte, aby se domácí národně osvobozenecké hnutí této zahraniční akci podřídilo nebo ji podporovalo. Z cizácké nadvlády nás neosvobodí imperialisté Chamberlain – Daladier …, nýbrž sám československý lid ve spojení s německou a rakouskou dělnickou třídou svrhnou Hitlera a osvobodí se národně i sociálně.“528

Tuto naději v aktivitu německé a rakouské dělnické třídy zdůraznil Gottwald ještě jednou 16. října: „Revoluční perspektiva vyžaduje nejtěsnější spojení s německou dělnickou třídou v duchu mezinárodní proletářské solidarity a společného přátelství k Sovětskému svazu. Proto při rozvíjení českého osvobozovacího boje současně odmítat antiněmecký šovinismus.“529

Za tímto konceptem se skrývala naděje kominterny v německou revoluci. Obrazilo se to i v Rudém právu, které počátkem listopadu napsalo: „Kdyby se český národ přiklonil přesto k anglicko-francouzskému válečnému bloku, rázem by ztratil sympatie i spojenectví německého a rakouského lidu, jenž jako my usiluje o porážku hitlerovského režimu, ale nechce se stát obětí anglického a francouzského imperialismu.“530

Ovšem i v KSČ existovaly tendence odchýlit se od této linie, která prosazovala nezávislost na Benešovi a obranu národních práv proti německé okupaci. KSČ zašla nakonec tak daleko, že po polském tažení vzala vážně německou nabídku smíru a obvinila západní mocnosti z podněcování války.531 Jak ve stati zveřejněné roku 1966 píše Josef Novotný, Eduard Urx se z porady se zástupci sovětského konzulátu v Praze vrátil s pokynem přejít do pasivity. Tento pokyn však ilegální ÚV odmítl.532 Fakt tohoto odmítnutí potvrzuje při příležitosti 28. října i nacionálně laděná propaganda KSČ. Typický pro tuto propagandu je následující leták:

„28. října žádáme: Okamžité uznání československé vlajky a znaku, odstranění dvojjazyčnosti a výsad Němců… Propuštění všech Čechů a odpůrců fašismu z hitlerovských věznic a koncentračních táborů. Zvýšení mezd a platů… Zrušení lístků!… Nechť hladovějí ti, kdo válku způsobili!… Ani zrnko fašistickým lupičům!… Uzavření německých škol v českých oblastech.“533

Činnost

Od března do července 1939 nebylo KSČ takřka vidět. Stále ji zaměstnávala výstavba organizační struktury. První číslo jejího ústředního orgánu Rudé právo vyšlo teprve počátkem srpna 1939.534 Náklad během doby kolísal mezi 3500 a 4000 exempláři.535 Německé úřady na území moravskoostravského oberlandratu se tehdy podivovaly, „jak mohlo toto hnutí tak bez boje a beze zbytku zmizet“ a konstatovaly: „Dokonale se rozplynula dokonce i ta nejvyhlášenější hnízda.“536 Jenže právě v této oblasti byla KSČ už tehdy aktivní. Pomáhala mnoha ohroženým osobám při ilegálním přechodu hranic do Polska.537

Od podzimu 1939 se produkce komunistických letáků rychle zvyšovala a roku 1940 dosáhla jednoho z prvních vrcholů. Ale tyto letáky se zásadně odlišovaly od ilegálních tiskovin ostatních skupin. Do značné míry se totiž zříkaly možnosti poskytovat českému obyvatelstvu nějaké nové informace; skládaly se především z ideologicky formulovaných komentářů, a na nekomunistické vrstvy obyvatelstva měly tudíž nejspíš jen nepatrný vliv.538

Vzhledem k tomu, že KSČ ve své propagandě zvlášť vyzdvihovala cíl národního osvobození a podílela se na všeobecných demonstracích, jako byl bojkot pouliční dopravy, 28. říjen atd., dosáhla aspoň toho, že ostatní obyvatelstvo ji „mlčky snáší a udržuje v tajnosti její ilegální marxistickou práci“.539 Kvůli účasti na demonstracích 28. října 1939 se však KSČ dostalo pokárání od Gottwalda:

„Strana se nesmí dát strhnout k takovým akcím, které by již dnes ve svých důsledcích mohly vést k ozbrojeným bojům… Varujeme před provokacemi jak ze strany okupantů, tak i ze strany Chamberlainových agentů. Všechny síly napřít k paralyzování šovinistických živlů.“540

Ilegální KSČ udržovala rádiové spojení i s kominternou. Zpočátku se uskutečňovalo prostřednictvím sovětského konzulátu v Praze, později však bylo navazováno přímo s Moskvou.541 První rádiová depeše je ze 7. června 1939, poslední z 21. dubna 1941. Poslední depeše přišly od Gestapa, protože radiotelegrafická skupina ÚV byla už 29. ledna zatčena. Gestapo se pokoušelo spojení s kominternou udržet: odeslalo už připravené a zašifrované depeše a 23. února sestavilo první vlastní zprávu. Tato hra však z ne zcela zřejmých důvodů neměla úspěch. Obsah depeší se týkal vesměs jen stranické linie a organizace, posuzovala se v nich všeobecná politická situace, nesloužily však konkrétní zpravodajské aktivitě ve prospěch Sovětského svazu, jak by se dalo usuzovat při srovnávání se zpravodajskou službou národních odbojových skupin.542

Podle Klímova tvrzení existovaly mezi národními skupinami a KSČ rozsáhlé kontakty, zvláště na nejvyšší úrovni. Koncem září a začátkem října se s představiteli KSČ údajně sešli zástupci PÚ Drtina a Rašín, k dohodě však nedospěli.543

4. Síla a účinnost odboje

V prvních měsících po německém vpádu přebírala česká veřejnost formy „odboje“ z dob národního obrození v 19. století. Protože politickou samostatnost Češi ztratili a boj za ni by v tehdejší situaci znamenal sebevraždu, pokoušeli se uchovat aspoň svébytnost kulturní. Národní myšlenka a národní propaganda se musely přechodně omezit na kulturní sféru.

Propaganda, sabotáž, stávka

Nakladatelství a knihkupectví šířila v inzerátech a úpravou výkladních skříní zájem o díla velikánů českých dějin. V prosinci 1939 se „Měsícem dobré knihy“ na této propagandě podílelo dokonce i NS. Divadelní představení a hudební produkce, na nichž se stále méně uváděla zahraniční, nebo dokonce německá díla, nabývaly často charakteru národní manifestace. Filmy propagovaly „domácí českou národní kulturu“.544 Památných dnů, výročí narození a úmrtí velkých Čechů využívaly české noviny k retrospektivám, které byly příležitostí, jak povzbudit české národní vědomí.545 Noviny sice neustále zdůrazňovaly nutnost respektovat svrchovanost Říše, ale i „závazek Říše uznávat českou národnost a zaručit jí svobodný rozvoj“. Zasahování říšského protektora do autonomie Protektorátu je zajisté jen přechodného charakteru, psalo se tu, a „nepochybně ustane, jakmile budou do všech důsledků uskutečněny dané záruky týkající se vnitřní autonomie“.546

Cesta od takovýchto loajálně znějících formulací k atakům na Říši a na německé obyvatelstvo v Protektorátu nebyla nijak daleká. Noviny si například „podle staré praxe z rakouských dob“ nezřídka vypracovávaly určitou techniku skladby nadpisů, jíž se snažily různými typy písma potlačit význam zpráv pozitivních pro Německo anebo zesměšnit Říši.547 Ačkoli nevraživost mezi obyvateli německé a české národnosti nepocházela teprve z Protektorátu, naopak, měla za sebou dlouhou historii, během německé okupace nabývala stále ostřejších a nesmiřitelnějších forem a okupační úřady ji považovaly za odboj. Němci žijící rozptýleně v českém prostředí byli místy tak šikanováni, že se zachraňovali útěkem do německých národních ostrůvků nebo do měst. Existovala celá škála ataků, od nadávek a výhrůžných dopisů až po drobnější násilnosti. Němečtí živnostníci a zákazníci byli bojkotováni, němečtí vojáci při tancovačkách izolováni a zesměšňováni. Nenávist českého obyvatelstva také směřovala proti německému majetku. Neustále byly poškozovány německé úřadovny a vývěsní skříňky NSDAP a německých spolků.548 Německé filmy Češi „prakticky vůbec“ nenavštěvovali, anebo jich používali k demonstracím proti Říši.549

Německý tlak na vystěhování židovských obyvatel Protektorátu a jejich postupné zbavování všech práv „však nevedly k tomu, aby Židé obecně pojímali rozhodnutí vystěhovat se. Je to třeba připsat především neustále rostoucí náklonnosti Čechů k Židům [v originále podtrženo], kteří Židů začali v rostoucí míře litovat jako osudových souputníků vystavených německému tlaku a namnoze zdůrazňují svou solidaritu s nimi. Z této základní pozice všude vycházela snaha Čechů, zvláště příslušníků inteligence, Židům situaci všemožně ulehčovat.“ Mnoho Čechů začalo nyní tím spíš nakupovat v židovských obchodech, brali Židy mezi sebe na různé společenské události, policie zas mlčky přecházela překračování protižidovských předpisů. „Je příznačné,“ psala SD, „jak se na české straně rozšířil postoj, že každý, kdo se v rámci arizace obohatí židovským majetkem, je zrádcem národa.“550

Podle tehdejších Kennanových zpráv nebylo pravděpodobně „na světě země, kde by válku očekávali – a sice každou chvíli – tak toužebně jako v Protektorátu Čechy a Morava“.551 Letáky se snažily nejenom udržovat odhodlání českých obyvatel k odporu, ale i působit na Němce a demoralizovat je. Českým odbojovým organizacím se ovšem zjevně nepodařilo vyvolat dojem, že tyto německy psané letáky pocházejí od některé německé odbojové skupiny. Ve všech letácích, autorovi známých, se totiž vyskytují četné pravopisné a gramatické chyby.552

Témuž účelu měla sloužit šeptaná propaganda. Tu ovšem už odbojové organizace nemohly tak snadno manipulovat a byla spíš odrazem přání či obav rozšířených mezi obyvatelstvem.

Tak například čeští obyvatelé brněnského předměstí Židenice vyhlíželi 3. června 1939 na nádraží příjezd Stalinův a Benešův. Někteří si dokonce na uvítanou přinesli kytice. V téže době „všichni hovořili o zrušení Protektorátu k 15. červenci nebo přinejmenším o odtržení Moravy od Čech“.553 Jedna taková zvěst stíhala druhou, pokaždé s novým termínem osvobození. Ještě v říjnu 1939 šeptanda tvrdila, že Stalin na Hitlerovy návrhy přistoupil jen pod podmínkou, že se Československo obnoví ve starých hranicích. A Beneš 28. října slavnostně vjede do Prahy.554 Je prý také nebezpečné, tvrdila šeptanda, hlásit se k pracovnímu nasazení do Říše, protože v případě Benešova návratu do Prahy 28. října anebo za německé revoluce kolem Vánoc si české dělníky ponechají v Říši jako rukojmí.555 Jiné fámy předpovídaly na 28. října příchod ruských vojsk a zřízení ruského protektorátu.556 České obyvatelstvo bylo tehdy do té míry náchylné těmto pověstem věřit, že když 18. října 1939 odcházela z Tábora německá Pořádková policie a v jiné souvislosti byl z radnice odstraněn dvojjazyčný nápis, byli všichni přesvědčeni, že „Němci jsou na útěku z Protektorátu a přicházejí ruská vojska“.557 Šeptandě se rovněž podařilo zlehčit v očích Čechů německé vítězství nad Polskem.558 Na druhé straně mělo mnoho Čechů z polské porážky pocit „jisté škodolibosti“, která souvisela s chováním Polska během zářijové krize 1938.559 Německo-sovětský pakt o neútočení poškodil Sovětský svaz v očích českého obyvatelstva jen na krátkou dobu. Všeobecně vydávali tento pakt za důmyslnou sovětskou lest^560 a už v říjnu 1939 opět věřili v sovětskou pomoc Československu.561

Zatímco tento druh legend bujel zřejmě značně nezávisle na odbojovém hnutí, u jiných sloganů šeptandy je iniciativa hnutí velmi zřejmá. Tak roku 1939 se rozšířila poplašná zpráva, že v budoucnosti se 30 až 40 % vepřového masa z domácích zabijaček bude zabavovat pro dodávky vojsku. Strach z dodávek vedl okamžitě k hromadným porážkám, až bylo dokonce ohroženo zásobování masem.562

Sabotáže nebyly v roce 1939 téměř zaznamenány. Osmnáctého března 1939 se pokusili neznámí pachatelé vyhodit v Praze do povětří muniční sklad.563 Kdosi zcela osamocený potřísnil v Plzni v dubnu 1939 třicetkrát příslušníky Wehrmachtu žíravinou, a poškodil jim tak uniformy. Na jeho dopadení vypsala německá strana 10 000 korun odměny, ale chytit se ho nepodařilo.564 Za trest bylo zatčeno 150 Židů a „marxistů“.565 Dlouhou dobu pak k žádným sabotážím nejspíš nedocházelo.566

Další sabotáž byla hlášena teprve v srpnu – poškození motoru na třífázový proud v brněnské Zbrojovce.567 Pátého září 1939 se k tomu pak přidal ještě nález tajného skladu zbraní v brněnské Zbrojovce s 29 000 kulometnými náboji.568

Roku 1939 se konalo 23 stávek; byly sice ilegální, ale pravděpodobně neměly politické pozadí. Příčinu stávkového hnutí spatřovala i SD v rozevírajících se nůžkách mezi mzdami a cenami. Dělníci kladli odborářské požadavky, a jakmile se objevilo Gestapo, většinou opět pokračovali v práci.569 Jedinými většími odbojovými akcemi, které vzbudily rozruch, byla kladenská vražda a dlouhá řada demonstrací.

Kladenská vražda

V noci ze 7. na 8. června 1939 byl v Kladně zastřelen německý policejní úředník Wilhelm Kniest. Německé úřady vydaly pro Kladno zákaz shromažďování a vycházení, uzavřely veškeré školy „kvůli provokační činnosti velké části učitelského sboru“, odvolaly starostu a městské zastupitelstvo, jmenovaly německého vládního komisaře a „pro neplnění služebních povinností“ zajistily všechny příslušníky české státní policie v Kladně.570 Příslušný oberlandrat zvýšil 10. června odměnu za informace o pachateli z 30 000 na 100 000 korun; obyvatelstvo policejního revíru, v němž byl německý policista zaměstnán, muselo naopak zaplatit pokutu 500 000 korun. Protektorátní vláda se na akci podílela vypsáním odměny ve výši 50 000 korun.571 Pokuta se měla vybírat především od Židů a Benešových přívrženců. Dělníci měli být pokud možno ušetřeni.572

Ačkoli pátrání nevedlo k žádným výsledkům, pražský rozhlas 10. června oznámil: „Výsledek dosavadního pátrání, chování českého obyvatelstva, jakož i opatření vlády Protektorátu umožňují říšskému protektoru upustit zatím od dalších opatření.“573 Vzhledem k tomu, že zahájení policejní akce doprovázely hrozby nejtěžšího kalibru – říšský protektor dal na vědomí, že „ten, kdo pachatele zná a neohlásí jej, bude v případě zjištění zastřelen“574 –, náhlé přerušení „odvetných opatření“ překvapilo.

Důvod je třeba zřejmě hledat v této okolnosti: 10. června bylo ohlášeno, že opilý německý policista v Náchodě zastřelil českého policistu.575 Bylo to tedy takříkajíc 1 : 1, jen s tím rozdílem, že německý policista byl opilý a Čech v Kladně byl příslušníkem odboje. Na německé straně si tohoto rozdílu byli vědomi také, a tak se velkorysým gestem pokusili zahladit negativní dojem, který to na Čechy učinilo. Dvanáctého června1939 vykonal Frank soustrastnou návštěvu u ministerského předsedy Eliáše a matce zavražděného poslal 55 000 korun.576 Německý policista byl odsouzen k 15 letům žaláře.577

Skutečnost, že vraha německého policisty se nepodařilo vypátrat, dodalo protiněmecky zaměřeným Čechům pochopitelně odvahy. Uvalení kolektivních peněžních trestů a zatýkání jim naopak dalo zřetelně na srozuměnou, že německé úřady už nejsou ochotny brát žádné ohledy na zahraničí.

Demonstrace

V roce 1939 spatřovali Češi nejdůležitější a pro ně nejvhodnější formu boje v demonstracích národní svornosti a v odmítání německé nadvlády. Domnívali se, že tak lze zabránit ztrátám na lidských životech i omezení autonomie, a přesto udržet při životě myšlenku národní samostatnosti a ztracená demokratická práva. K tomu se přidávala nutnost usvědčovat ze lži německé propagandistické teze o údajné spokojenosti lidí s novým statusem.

Demonstrovalo se tím způsobem, že se lidé na Hitlerovy narozeniny neúčastnili německých přehlídek a shromažďovali se u Masarykových pomníků^578 či je zdobili květinami;579 v Brně pak, které se stalo centrem poněmčovacích opatření říšského protektora, na 1. máje 1939 všude vyvěšovali české vlajky, aby demonstrovali českou převahu, v Praze naopak zas vůbec žádné, aby dokázali bezvýznamnost německé menšiny v Praze. Na 1. máje se v centru Brna shromáždilo mnoho lidí, policie je však rozehnala.580

Velkou národní demonstrací se stal převoz tělesných ostatků Karla Hynka Máchy z Litoměřic do Prahy 6. května 1939. Celé město bylo vyzdobeno československými vlajkami. Kolem rakve vystavené v Národním muzeu prošlo na 10 000 Čechů. K básníkovu pomníku na Petříně a k pomníkům dalších českých vlastenců položili spousty věnců a květin. I když německé úřady zakázaly cokoli, co by jen vzdáleně připomnělo demonstraci, v ulicích čekaly statisíce lidí, aby se staly svědky převozu.581

V Brně byla na protest proti zavedení německo-českých nápisů v tramvajích vydána výzva, aby se během prvního červnového týdne po tři dny bojkotovaly tramvaje; v prvních dvou dnech jí uposlechla většina brněnského obyvatelstva.582

Novou příležitost, jak demonstrovat národní svornost, poskytl Den matek 14. května. Na veřejné manifestaci v Moravské Ostravě se sešlo na 80 000 lidí.583 V červnu v Praze Češi vypískali jedno berlínské fotbalové mužstvo, zahrnuli ho nadávkami a během hry na ně házeli kameny, lahve od piva apod.584 Mnoho diváků demonstrovalo v kinech během německých týdeníků;585 také se ostentativně přicházelo až po týdeníku – to však Němci posléze zakázali.586

Druhého července (bitva u Zborova) a 6. července 1939 (úmrtí Jana Husa) došlo k novým demonstracím. Na den Husovy památky se na Staroměstském náměstí shromáždilo 30 až 40 000 lidí.587

Další příležitostí, jak dát najevo národní jednotu, byly poutě a církevní procesí. Vliv katolické církve, která za první republiky musela snášet příkoří pramenící z husitsky podbarveného protiřímského zápalu sociálních demokratů, národních socialistů a národních demokratů,588 se od zřízení Protektorátu zvýšil, zvláště proto, že podobně jako ostatní církve „uvážlivě převzala do svých rukou i péči o české národní otázky“. Podle názoru SD se dalo hovořit „přímo o renesanci náboženského života Čechů během posledních měsíců“.589

V situaci, kdy byly zakázány veškeré akce, poskytovaly jedinečnou příležitost k mohutným shromážděním velké pouti: účast byla mnohem větší než v předchozích letech. Tradiční poutě na Říp ve dnech 28. až 30. dubna 1939 se účastnilo na 90 000 Čechů, poutě u Domažlic na sv. Vavřince 13. srpna zhruba 100 000 osob. Monsignore Stašek na ní proslovil „pobuřující, nacionální řeč“.590 Po vypuknutí války Němci masové poutě na určitou dobu zakázali.591 Účast při pouti na Velehrad v lednu 1940 po zrušení zákazu dosáhla pak ještě jednou počtu 100 000 osob.592 Na všech těchto poutích se stejně jako při katolických bohoslužbách zpívaly národní písně.593 V květnu a červnu 1940 se na Boží tělo opět konala procesí a pouti; jednou se účastnil i generál Eliáš, vůdce mládežnické organizace Národního souručenství princ Schwarzenberg, zástupce předsedy NS hrabě Strachwitz, zemský prezident dr. Caha a další prominenti.594

Jak katolické, tak i českomoravské církvi (bývalá církev československá) vytýkala SD agresivní kázání, zpěv národní hymny, například při konfirmacích, a nedostatečné množství vyvěšených vlajek o německých svátcích.595 Faráři evangelické českobratrské církve hovořili ve svých kázáních o „útisku a strázni doby“.596 Procesí k Husovu památníku na Staroměstském náměstí, které 6. července 1939 uspořádala českomoravská církev a církev českobratrská, „se zvrhlo v šovinistickou manifestaci se zpěvem zakázaných štvavých písní“.597

Demonstrace od té chvíle nebraly konce, zvlášť když se zdálo, že německá okupační moc nemá po ruce vhodné protiopatření. V souvislosti s druhým výročím Masarykova úmrtí došlo v Moravské Ostravě 14. září 1939 k „velmi široce pojaté demonstraci“. V mnoha oknech se objevily Masarykovy podobizny a před nimi zapálené svíčky.598

Jestliže iniciátory dosavadních demonstrací není možno identifikovat, pak u pražského bojkotu tramvají 30. září 1939, na výročí mnichovské dohody, je tomu jinak.599 Organizovalo jej PÚ a PVVZ: organizátoři si chtěli vyzkoušet, do jaké míry obyvatelé uposlechnou jejich výzev.600 Test skončil pro národní odbojové organizace jednoznačným úspěchem.

„Vozy, v časných ranních hodinách jinak přeplněné, zejí prázdnotou. Zato chodníky jsou hustě zaplněny lidmi. Hydra českožidovské šeptandy zas jednou vystrčila hlavu. Skutečně se totiž během několika málo dní podařilo přimět české obyvatelstvo k tomu, aby daného hesla uposlechlo,“

zapsala si pražská zbrojní inspekce.601 Národní odbojové organizace zde získaly důkaz své síly, se kterou mohou počítat při plánování oslavy 28. října.602

Německé úřady reagovaly na stávku široce prezentovaným výrokem, že Češi ignorovali tramvaje proto, aby nemuseli jezdit společně s Židy.603

Tato generální zkouška dopadla pro odboj dobře. Domníval se, že je na správné cestě. Bylo však nebezpečné podléhat iluzím. Protože nacistické Německo nebralo tytéž ohledy, jaké muselo brát Rakousko-Uhersko.

STŘETNUTÍ OKUPAČNÍ MOCI S ODBOJEM

1. Demonstrace 28. října 1939

Jak jsme ukázali v předchozí kapitole, využívalo české obyvatelstvo k demonstracím téměř každé příležitosti. Dalo se tedy předpokládat, že bude demonstrovat i na den československé nezávislosti. Manifestace 28. října měla ovšem nabýt většího významu než demonstrace předcházející. K tomuto významu jí však nedopomohl vyšší počet účastníků, nýbrž Frankův a Hitlerův zásah.

Otázka pozadí nesmírně prudké reakce na nepokoje, tedy zatýkání, popravy a uzavření českých vysokých škol, musela zůstávat dlouho neobjasněna. V roce 1975 se mi ji však podařilo v jedné stati zodpovědět.604

Třicátého září 1939 přijal Hitler vyslance Protektorátu v Berlíně Františka Chvalkovského. Podle Chvalkovského zprávy se Hitler tehdy v monologu vyjadřoval ještě spokojeně o vývoji v Protektorátu. Nejenže vyjádřil naději, že „český národ dnes chápe historické rozhodnutí“ prezidenta Háchy, tedy jeho podrobení Hitlerovu ultimátu 15. března 1939, „a že kritici už mlčí“, ale dokonce „našel slova velkého uznání kulturní a hospodářské úrovně Čech a Moravy a Vašeho národa“. Hitler chválil český průmysl a zemědělství a konstatoval, že dostává příznivé zprávy o českých dělnících, kteří byli získáni na pracovní místa v Říši. Ujistil vyslance, že neexistuje důvod obávat se germanizace Protektorátu a s uznáním zdůraznil, že „naše vláda s panem prezidentem v čele“ je zárukou „zachování klidu a pořádku“.605

Ze zprávy, kterou Hácha, protektorátní vláda a vedoucí NS přijali s „uspokojením a radostí“,606 vyplývá, že Hitlerův pozitivní obrázek o situaci v Protektorátu vychází z Neurathova líčení a že Hitler v té době ještě toleroval Neurathovu obezřetnou politiku. Neurath ponechával protektorátní vládě určitý manévrovací prostor umožňující provozovat politiku, která se pohybovala mezi obranou proti německým požadavkům a ústupností při silném německém tlaku, mezi podřízením německým – zejména hospodářským – cílům a spoluprací s odbojovým hnutím i s československými exilovými politiky. Českému odbojovému hnutí dovoloval tento stav relativně nerušeně budovat své organizace, zároveň jim však přikazoval vyvarovat se násilných aktů.

Říšský protektor a protektorátní vláda měli snahu přenést svou politickou linii i do doby po 28. říjnu, po 21. výročí založení ČSR. Zdálo se, že šance existují. Vláda se snažila prostřednictvím úředníků, aparátu NS a odborových funkcionářů působit na obyvatelstvo, aby se ani na 28. října „nedalo strhnout k neuváženým a z hlediska zájmů národa zavrženíhodným demonstrativním manifestacím“. Odmítala především výzvu ke stávce, kterou vydala KSČ. Vlivné a uznávané osobnosti se měly postavit na místa, kde se obvykle scházelo obyvatelstvo, aby se tam „podle potřeby domluvami a podobně postaraly o to, aby každý rušivý incident byl včas zmařen“. Docenti, učitelé a rodiče byli vyzýváni, aby na studenty, žáky a děti vhodně působili a umírňovali je.607 Vláda kromě toho vydala pokyn, aby v tento den, tj. v sobotu, továrny, obchody a úřady zachovaly normální provoz; pracujícím byl náhradou přislíben jiný volný den. Konečně se vláda postarala i o to, aby ani programy zábavních zařízení, ani tisk a rozhlas nepřipomínaly dobu samostatnosti.

Proto se vláda domnívala, že může převzít „odpovědnost za klidný průběh 28. října“ a adresovala říšskému protektorovi prosbu, aby „jakýkoli eventuálně nezbytný zákrok přenechal protektorátním orgánům“. Zároveň se obrátila na náčelníka německé Bezpečnostní policie se žádostí přimět německé obyvatelstvo k tomu, aby se zdrželo všeho, co „by české obyvatelstvo mohlo vnímat jako provokaci nebo projev pohrdání“.608 S těmito přípravnými opatřeními vyslovil – jak se zdá – souhlas i Frank. Ve zprávě Hitlerovi opatření v každém případě označil jako „svou koncepcí uspokojující“.609

Na přípravě manifestací se podílely jak národní odbojové skupiny, tak i KSČ. Ilegálním organizacím šlo v první řadě o to, aby po překvapivě rychlé porážce Polska opět pozvedly ducha českého obyvatelstva a jeho vůli k odporu.

O účelnosti demonstrací na 28. října mezi jednotlivými odbojovými organizacemi zjevně nepanovaly žádné větší názorové rozdíly. Neshodovaly se jen ve formě protestu proti okupační moci. V PÚ nabyli vrchu ti, kdo se zasazovali o „tichou“ slavnost.610 Člen PÚ Krajina do Paříže a do Londýna sděloval, že lidé byli vyzváni k tomu, aby se slavnostně oděli, aby nenakupovali, nekouřili a nepili a v podnicích a kancelářích se uchylovali k „pasivní rezistenci“.611 Ilegální KSČ naproti tomu sdělovala: „Na 28. října připravujeme masovou stávku a demonstrace proti okupantům.“612

První série letáků, vybízejících v Praze k oslavě 28. října, se objevila mezi 10. a 15. říjnem. Letáky obyvatelstvo vyzývaly k tomu, aby se ten den každý oblékl do svátečního, aby nikdo nechodil nakupovat a nepoužíval pouliční dopravu. Druhá série způsob demonstrace specifikovala už blíž, ale ani tyto letáky nepocházely z nějakého centrálního zdroje, jak je vidět na jejich rozdílných, ba protichůdných pokynech.613 Ve třetí sérii, rozšiřované od 22. října, byla rovněž zřetelně patrná odlišná stanoviska jejich původců. Zatímco nekomunistické letáky nabádaly pouze k demonstraci národní semknutosti a obyvatele vyzývaly, aby nejezdili elektrickou drahou, nekupovali noviny, nepili (vzhledem k válečné dani, kterou byly nápoje zatíženy ve prospěch Říše) a ve svátečním se procházeli po městě, komunistické letáky vyzývaly ke „generální stávce“. Pražské obyvatelstvo mělo podle pokynů těchto komunistických letáků demonstrovat před sovětským konzulátem za připojení Protektorátu k SSSR.614

Některé z dřívějších pokynů byly v posledních říjnových dnech částečně odvolány. Tak například předtím se doporučovalo vzít si toho dne černou kravatu, ale pak se proslechlo, že Gestapo zamýšlí všechny s černou kravatou „koncentrovat“, a proto byl tento pokyn odvolán. Odvolání pokynu se však už nedostalo ke všem účastníkům. Dvacátého sedmého října byla pomocí letáků rozšířena instrukce, aby lidé chodili pouze s trikolorou a v závodech na několik minut zastavili práci. Mimo Prahu byly tyto směrnice ještě doplněny, a tak se na mnoha návrších rozhořely ohně, hákové kříže se přelepovaly trikolorami, strhávaly se německé nápisy a lidé nosili černé a modré čepice s trikolorou.615 Další letáky vybízely ke dvouminutovému tichu na Václavském náměstí a k bojkotu práce na pracovišti.616 Na mnoha místech se objevily letáky, které za hlavní smysl demonstrací považovaly snahu usvědčit Hitlera před celým zahraničím ze lži, jestliže tvrdí, že v Protektorátu panuje klid a spokojenost s novým statusem. Ovšem téměř všechny letáky končily výzvou, aby se lidé vyhnuli srážkám a neprolévali předčasně krev.617 Šeptanda zároveň vyvolávala v Češích naději, že 28. října přijde osvobození, že Protektorát převezme Sovětský svaz, že toho dne se navrátí prezident Beneš apod.618

Německé i české protektorátní úřady o přípravách na 28. říjen pochopitelně věděly. Zemské úřady v Čechách a na Moravě upozornily na chystané demonstrace své okresní hejtmany a policejní ředitelství a vydaly pokyn, aby jim zabránili.619 Úředníci měli působit na své okolí, na spolky, podnikové výbory a vážené osobnosti, aby se demonstrací neúčastnily.620 Vláda prostřednictvím českého ministerstva vnitra požádala německé úřady, aby udržení klidu a pořádku přenechaly pouze jí samé a aby mírnily německé obyvatelstvo.621 Odborová centrála vydala provolání, v němž dělníky i zaměstnance volala k zachování klidu a pořádku. Její předseda promluvil ve stejném duchu do pražského rozhlasu.622 Ve Výboru NS se objevil návrh, podle něhož by se toho dne Němci neměli v Praze raději vůbec ukazovat, aby Čechy zbytečně nedráždili.623 Neurath za svou osobu tento návrh akceptoval: vydal heslo „Nevšímejme si jich“ a odjel.624

V předvečer 28. října bylo po hospodách jen málo lidí a provoz na ulicích byl slabší než jindy. Lidé si v rodinném kruhu vyslechli na BBC Benešův proslov. Pouliční obchodníci, kteří normálně prodávali noviny a upomínkové předměty, docílili 27., a zejména ráno 28. října velkého obratu se stužkami v národních barvách. Jak zjistilo ministerstvo vnitra v Praze, bylo ve dnech před 28. říjnem a přímo 28. října prodáno na 30 000 takových pásek.625

Už ráno 28. října signalizovalo, co přijde. Pokynu, aby si lidé vzali slavnostní nebo smuteční oděv, uposlechla jen část obyvatel, zato téměř každý Čech pospíchající do práce si připnul nějakou tu stužku v národních barvách. Někteří mladíci si nasadili čepice masaryčky, jiní měli odznak NS vzhůru nohama – písmena se tak proměnila v SN, což podle jednoho sloganu šeptandy mělo znamenat „Smrt Němcům“.626

České úřady proti demonstrativnímu nošení masaryček a stužek v československých barvách zcela rozumně nezakročovaly: takto vyrazilo do ulic 95 procent chodců.627 Ve většině pražských závodů začali dělníci práci přesně. Jen v některých menších podnicích a v jednom podniku střední velikosti a téměř na všech stavbách dělníci k práci nenastoupili buď vůbec, anebo sice přišli, ale nepracovali. Na vysokých školách byla během dopoledne zastavena výuka.628 V centru Prahy došlo k potyčkám mezi Němci a Čechy; zvláštní pozornost na sebe přitom na obou stranách poutali studenti. Podle zprávy českého policejního ředitelství v Praze působilo vystoupení německých studentů dojmem, že bylo naplánováno a řízeno. Počínání těchto studentů připomíná jejich chování v noci na 15. březen.629 Shazovali Čechům z hlav masaryčky a strhávali jim odznaky s národními motivy. Eliáš později výtržnosti z české strany označoval za důsledek těchto německých útoků na „mírumilovné“ Čechy.630 Ovšem podle zprávy velitelství Bezpečnostní policie a SD v Praze začali s násilnostmi Češi, němečtí chodci se pouze bránili.631 Ačkoli původce srážek je třeba zřejmě hledat na obou stranách, přetrvává dojem cíleně nasazeného německého studentstva.

Mezi 10. a 11. hodinou se na Václavském náměstí a na Staroměstském náměstí začaly utvářet větší hloučky lidí a propukaly nové srážky mezi Čechy a Němci.632 Česká policie v centru města lidem ve shlukování nebránila. Naopak spíš demonstrantům ponechávala volnou ruku.

„Vůbec nebylo bráněno ani příchodu dalších demonstrantů z předměstí a z pražského okolí. Z nádraží se do centra řinuly další a další davy lidí z předměstských vlaků. V mnoha závodech a úřadech byla předčasně zastavena práce, až se Václavské náměstí černalo lidmi různých povolání.“633

Mezi Němci a Čechy docházelo stále častěji k šarvátkám. Na Uhelném trhu například srazili jednoho esesmana v civilu. Na Staroměstském náměstí demonstrovalo kolem 800 lidí a hanlivě pokřikovali na přítomné Němce.634 Před budovou Gestapa v Bredovské ulici se asi ve 13 hodin shromáždil velký dav lidí, kteří protestovali proti teroru Gestapa.635

Když byla situace už takto napjatá, velitel Bezpečnostní policie a SD zavolal ministru vnitra Ježkovi a sdělil mu, že stejně jako každou sobotu projde po Václavském náměstí hlavní stráž Tělesné standarty SS. A jestliže nebude do té doby obnoven pořádek, Tělesná standarta si poradí sama a dostatečný prostor si zjedná vlastními silami. Velitel Bezpečnostní policie a SD pak o situaci informoval Tělesnou standartu a českého policejního prezidenta.636 Václavské náměstí bylo nato vyklizeno zesílenými českými policejními silami, takže jednotka mohla propochodovat. Většina Čechů se k ní otočila zády. V tu chvíli se zdálo, že chuť Čechů k dalším demonstracím pominula, záhy ovšem srážky mezi Čechy a Němci, v jejichž řadách od té chvíle převažovali esamani a esesmani v uniformách, nabyly opět na intenzitě. Česká policie v tom žádné ze stran téměř nebránila.

Asi ve 13.30 zamířili na Václavské náměstí z postranních ulic zpívající demonstranti a v tom okamžiku poprvé zasáhla německá policie. Přesto bylo za chvíli celé Václavské náměstí zaplněno hlučícím davem. Ze zástupu se ozývaly výkřiky jako: „Chceme svobodu, chceme právo!“, „Ať žije Beneš!“, „Pryč s Hitlerem!“, „My chceme Stalina!“ atd. Zatímco česká policie zjevně dělala, že neslyší, německá zahájila zatýkání. Vytlačila Čechy do postranních ulic, tam se zpíval Kde domov můj a Hej, Slované.637 V těch okamžicích zazněly z řad demonstrantů i první výstřely.638

Mezi 15. hodinou a 15.30 bylo centrum demonstrace v ulicích mezi Příkopy a Václavským náměstím. Zástup se shromáždil před hotelem Palace, kde bydleli příslušníci Gestapa, a volal: „Tady bydlí krvaví psi!“ Lidé vyrvali jednoho zatčeného z rukou několika gestapáků, pár jich srazili k zemi a šlapali po nich. Přimět tento dav k tomu, aby nechal příslušníky Gestapa i jejich příbytek svému osudu, se podařilo teprve oddílu řídící úřadovny Gestapa.639 Na druhé straně Václavského náměstí přihlížela česká policie tomu, jak demonstranti znovu provolávají slávu Benešovi a Stalinovi, jak z jejich úst zaznívá požadavek po obnovení Československé republiky a zpívají se národní písně. Dav se potom začal přesouvat z Jungmannovy ulice na Karlovo náměstí. Česká policie je vytlačovala jen neochotně. V 17 hodin se demonstrantům podařilo na Václavské náměstí vrátit. Mezitím dorazily posily z předměstí. Nyní německá policie zasáhla přímo a demonstranty rozptýlila; ozvalo se při tom i několik přestřelek.640

Už předtím, v 16 hodin, zavolal státnímu prezidentu Háchovi do Lán Frankův tajemník Gies, aby oznámil Frankovu návštěvu. Ministerstvo vnitra už Háchu o pražských událostech informovalo; Hácha si povolal Eliáše s Havelkou.641 Protože Neurath nebyl v té době v Praze,642 přijel Frank do Lán v 16.55 jen s velitelem Bezpečnostní policie a SD Stahleckerem. Informovali Háchu o tom, co se děje v Praze, a předali mu Hitlerův příkaz, že v Protektorátu nestrpí žádné demonstrace a že za klid a pořádek činí zodpovědnými české bezpečnostní orgány. Nejsou-li protektorátní úřady schopny zjednat pořádek, zruší protektorátní autonomii a povolá Tělesnou standartu.

Jednání poté pokračovalo za Eliášovy a Havelkovy přítomnosti; oba muži přijeli asi půl hodiny po Frankovi. Už po čtvrthodině odjeli všichni čtyři zpět do Prahy.643

Česká policie nyní opustila svůj vyčkávací postoj, nejspíš v důsledku této razantní pohrůžky a na základě Ježkova pokynu. Během relativně krátké doby se jí kolem 18. hodiny podařilo bez velké námahy a bez zvláštního odporu Václavské náměstí vyklidit a uzavřít. Tím demonstrace v centru skončily, ale až asi do 20 hodin pokračovaly na Karlově náměstí, na Vinohradech a na Masarykově nádraží.644 Na místě střetnutí zůstalo 174 dvojjazyčných tabulek stržených z tramvají, 92 z nich bylo poškozených. Byl jeden mrtvý (dělník Otakar Sedláček) a 15 raněných (pokud byli hospitalizováni), počet lehce zraněných šel do stovek. Čtyři sta osob bylo zatčeno, z toho českou policií jen 50.645

Na venkově a v ostatních městech Protektorátu ke střetům nedošlo. V Brně se v centru sešlo kolem 800 lidí a na okolních kopcích vzplanuly ohně.646 V Moravské Ostravě se na jednom náměstí shromáždil dav 3000 lidí, policie jej však rychle rozehnala.647 V ostatních městech se v oknech vyvěšovaly československé vlajky, lidé nosili odznáčky s národními motivy a zpívali národní písně. I tam byly zaznamenány potyčky s Němci, poškozovaly se německé nápisy apod. V mnoha obcích chodili lidé slavnostně oblečeni, v dalších zas nepřišli žáci do školy. Ve všech větších závodech se pracovalo, jen v Mladé Boleslavi dvě hodiny stávkovalo 1300 dělníků tamější Škodovky a v Rakovníku stávku zahájilo osazenstvo továrny na jízdní kola. K tomu přibyly ještě některé stávky dílčí.648 Při popisu událostí mimo Prahu vyzdvihl velitel Bezpečnostní policie a SD správné počínání české policie, na rozdíl od její pasivity v Praze.649

Demonstrace v Praze pokračovaly ve zmenšeném měřítku 29. října. Byla zastavena tramvajová doprava, aby se zabránilo přísunu velkého davu lidí do centra. Toto opatření mělo být původně ve 13 hodin zrušeno, na německé přání bylo však prodlouženo na celý den. Když počet lidí s masaryčkami a odznáčky přesto narůstal, odvysílali v rádiu i v městském rozhlase s ampliony rozmístěnými po ulicích výzvu české vlády, aby lidé čapky a odznaky odložili a vycházeli pouze s odznaky NS. Frank opět vyslal do města své bojůvky, ty opět rozpoutaly hon na Čechy s odznaky. Němci opět napadali Čechy. Strhávali jim odznaky a sráželi čepice, takže českým policistům nezbylo než běhat od chodce k chodci a vyzývat je, aby odznak sundali. K větším střetům však toho dne už nedošlo.650

Jak německá, tak česká strana se pokoušela události po 29. říjnu bagatelizovat. V hlášení ČTK se hovořilo, že „poštvané mladistvé živly […] popuzovaly ke shlukům“, které bylo možno potlačit všude českou policií v klidu bez použití násilných prostředků.651 Z programu každodenní tiskové konference na ministerstvu propagandy v Berlíně bylo staženo hlášení agentury DNB o nepokojích v Praze.652

Na přání protektorátní vlády se Hácha 31. října vydal k Neurathovi, aby si stěžoval na údajně provokativní chování Němců 28. října. Podle jeho názoru nesli vinu za výtržnosti pouze oni a nikdo jiný.653 Neurath dal při tomto rozhovoru Háchovi najevo svou lítost nad tím, že nebyl v Praze. Řekl, že sám by záležitost posoudil mnohem objektivněji – a zaujal tak stanovisko proti Frankovým opatřením v době své nepřítomnosti.654 Hácha pak svůj názor na věc shrnul ještě jednou v dopise; poděkoval Neurathovi za to, že s ním sdílí jeho názor na celou věc do té míry, že ji ani on, Neurath, nehodlá přeceňovat. Podle Háchova mínění bylo české obecenstvo vyprovokováno několika „horkokrevnými lidmi německé národnosti“. Nasazení německých mocenských prostředků a „zvláště tak brutálním způsobem“ bylo podle něho zbytečné. Hácha uzavřel dopis prosbou o rychlé propuštění zatčených.655 Podle Feierabendových pamětí Hácha příštího dne informoval vládu v tom smyslu, že návštěva u Neuratha skončila jednoznačným úspěchem. Neurath mu prý přislíbil, že všichni zatčení budou propuštěni a nikdo nebude odsouzen. Feierabend se tehdy domníval, že Neurath se zjevně rozhodl zbavit Frankova poručníkování.656 Rozpor mezi Neurathem a Frankem v hodnocení 28. října se projevil i v jedné administrativní otázce. Frank se zasazoval o to, aby v případě nepřítomnosti říšského protektora a státního tajemníka měl velitel Bezpečnostní policie a SD, popřípadě velitel Pořádkové policie zcela volnou ruku; Neurath je naopak chtěl podřídit státnímu podtajemníkovi. Jeden pracovník říšského kancléřství informoval o souvislostech tohoto rozporu takto:

„Za tímto názorovým rozdílem se podle mínění referenta, jenž se právě vrátil z Prahy, skrývají zásadně odlišné pohledy na linii německé politiky v Protektorátu; zatímco státní tajemník Frank chce nepokoje z 28. října, jež se omezily na město Prahu, použít k všeobecnému zostření kurzu, na druhé straně se zdá, že říšský protektor a státní podtajemník jsou odlišného názoru.“657

2. Studentská demonstrace 15. listopadu 1939 a uzavření českých vysokých škol

Frank se způsobem svého referování Hitlerovi a Himmlerovi snažil diskreditovat Neurathovu politickou linii.658 Vyplývá to také ze srovnání konceptu a definitivního znění jeho zprávy. Rozdíl mezi svou vlastní a Neurathovou politikou dal výmluvně najevo, když Čechům zničehonic vložil do úst heslo, které se neobjevuje ani v návrhu, ani v podrobné policejní zprávě; Češi prý volali: „Neurath ven, Franka pověsit!“ Himmlerovi si Frank stěžoval, že Neurath víc věří Háchovi než vlastnímu státnímu tajemníkovi. „Ctihodné postavě pana říšského protektora“ líčí Hácha události jako bezvýznamnou záležitost, a on, Frank, se obává, že Neurath neposkytne náležitou odpověď, jeho státním tajemníkem již vypracovanou. Himmler nechť Hitlerovi „naznačí“, že protektorátní vláda předložila „chybné“ a „nepatřičné“ líčení, přitom všem musí zůstat bezpodmínečně utajeno, že tato informace pochází od něho, tedy od Franka.659

Když po 28. říjnu nenásledovala žádná německá trestná opatření, začaly různé letáky vyhlašovat nové termíny demonstrací, především na 1. a 2. listopadu (svátek Všech svatých a Dušičky) a na 7. a 8. listopadu (Říjnová revoluce v Rusku a bitva na Bílé hoře). Neklid mezi Čechy i Němci zvyšovaly přehnané pověsti o průběhu 28. října v Praze, zvlášť o údajných velkých ztrátách Němců na Václavském náměstí a o dalších manifestacích.660 Prvního listopadu Neurath pohrozil, že v případě nových demonstrací zasáhne Tělesná standarta. Oba svátky, Všech svatých i Dušičky, proběhly však v klidu. Lidé sice přicházeli navštívit národní památníky v hojnějším počtu než v předcházejícím roce^661 – letáky vyzývaly zejména ke shromážděním u hrobu Masaryka v Lánech a u pomníku neznámého vojáka na Staroměstském náměstí^662 –, ale kromě záplavy kytic a věnců nebyly zaznamenány žádné neobvyklé akce.663 V rozporu s pokyny z letáků panoval vesměs všude klid.664

Výročí bitvy na Bílé hoře zastihlo protektorátní úřady dobře připraveny. V blízkosti pomníku na Bílé hoře učinila česká policie všechna potřebná opatření proti eventuálním manifestacím.665

Třetího listopadu telefonoval Frank s Himmlerem, který byl krátce předtím v Praze.666 Co bylo v tomto rozhovoru dohodnuto, vyplývá z tajného dopisu, který následující den poslal Frank Himmlerovi. Frank musel konstatovat, že z jeho hlediska je situace opět neuspokojivá. V Praze panuje po demonstracích 28. října, jak se vyjádřil, „hřbitovní klid“. České odbojové hnutí neplánuje v blízké době žádnou další akci. Opoziční skupiny, s nimiž by „mohla proběhnout aktivizace politické situace“, také nejsou „v dohledu“. Komunisté dostali pokyn, aby se chovali klidně, a český fašistický tábor je příliš rozštěpený a navíc příliš bezvýznamný „na to, aby nějaká akce z této strany vytvořila živnou půdu protiříšských demonstrací“. Pak následují rozhodující věty, z nichž vyplývá, jaké viděli Frank a Himmler východisko a jak o něm zjevně již hovořili:

„Z toho všeho však dále vyplývá, že musí být jasně a střízlivě zváženo, zda nemůže být zvnějšku vnesena do řad Čechů nálada, která by oproti jejich cílům přece jen vedla k protiříšským demonstracím […]. Přesto budou učiněny pokusy dosáhnout takové linie a stavu, které jsme si přáli. Jen Vás, říšský veliteli, prosím, abyste měl pochopení pro to, že z psychologických důvodů mohu pro to zvolit jen takovou situaci, na které bude možné dále stavět – a to proto, aby se zabránilo tomu, že taková akce bude mrtvá dřív, než se zrodí, anebo že taková akce nedosáhne vrcholu, který z hlediska odpovědnosti navenek i dovnitř skýtá možnost použít státní mocenské prostředky.“ Tím je jednoznačně řečeno, že Frank chtěl vyprovokovat nové střetnutí mezi českým obyvatelstvem a německou policií.667 České obyvatelstvo zjevně nebylo k dalším rizikům ochotno.668

Po 28. říjnu se Háchovi podařilo Neuratha přesvědčit o svém pohledu na věc, a tím zabránit eventuálním „odvetným opatřením“, ale 14. listopadu Neurath názor změnil. Na základě už mnohokrát citované zprávy velitele Bezpečnostní policie a SD o 28. říjnu Neurath nyní zavrhl Háchovu tezi o německých provokacích a došel k následujícím závěrům, které se od názorů Frankových už nijak neodlišovaly:

1. Demonstrace byly plánovitě připraveny,

2. protektorátní vláda přípravu trpěla,

3. česká výkonná moc selhala.

Neurath zakončil pohrůžkou:

„Pokud nebude protektorátní vláda schopna postarat se o to, aby se podobné události jako 28. října neopakovaly, dosáhnu toho sám všemi prostředky, které mám k dispozici.“669

Jedenáctého listopadu zemřel na následky střelného zranění z 28. října Jan Opletal, student medicíny. Měl být sice pohřben ve své rodné obci, jeho kolegové z kolejí a mnoho dalších studentů ho však chtěli doprovodit na poslední cestě při převozu na nádraží. Čtrnáctého listopadu v poledne se české ministerstvo kultury dozvědělo o letácích vyzývajících k účasti na pohřbu zastřeleného spolužáka. Pokus udělat něco proti demonstracím učinilo nejprve ministerstvo. Oba rektoři pražských vysokých škol byli vyzváni, aby studenty před účastí na pohřbu varovali. Proděkan lékařské fakulty dal ministerstvu na vědomí, že zástupci studentů medicíny slíbili klidný průběh.670 Když děkan lékařské fakulty informoval Eliáše o tom, že studenti si účast na pohřbu nechtějí nechat v žádném případě rozmluvit, vláda se rozhodla tuto účast nezakazovat, ale vysláním děkana a profesorů ji udržet ve spořádaných kolejích. Nakonec se protektorátní vláda zasadila u říšského protektora za povolení smutečních slavností.671 Tím průhlednější se po Frankově dohovoru s Himmlerem jeví postoj německých policejních orgánů. Nic nebylo Frankovi tak blízké jako učinit z plánované demonstrace žádoucí záminku pro tvrdý zákrok. Ale ani Neurathův postoj není na základě jeho dopisu ze 14. listopadu už tak jednoznačný.672

Převoz organizovali studenti z koleje, kde Opletal bydlel. Za demonstracemi, které pak následovaly, evidentně nestála žádná z velkých ilegálních organizací.673 Předseda samosprávy této koleje a jeho zástupce se 14. listopadu museli policejnímu ředitelství zaručit za „klid a pořádek“. Poté vydali ještě jeden leták, v němž prosili studenty o disciplínu.674 Přípravou převozu se kromě samosprávy studentské koleje zabývalo 14. listopadu večer podle zjištění SD i velké oficiální smuteční shromáždění studentů v hostinci U Fleků; SD se o tom však dozvěděla až v průběhu následujícího dne.675 Možná že právě na tomto shromáždění byly vydány pokyny k demonstracím přesahujícím stanovený rámec.

Patnáctého listopadu v 8.30 byla otevřena kaple patologického ústavu české univerzity v Praze. Kolem rakve svého mrtvého kolegy prošlo na 3000 studentů. Vikář církve československé pak vykonal desetiminutovou pobožnost. Nato se zformoval smuteční průvod, který rakev provázel o několik ulic dál. Průvod se choval klidně. Teprve když rakev zasouvali do auta, které ji mělo odvézt na nádraží, odkud pak měla být dopravena do Opletalovy domovské obce, zanotovalo několik studentů Kde domov můj. Chtěli pak ve zpěvu pokračovat dalšími národními písněmi, ale ostatní na ně naléhali, aby zmlkli.676 Pohřební auto odjelo a studenti se chystali k pochodu na nádraží. V tom okamžiku ovšem zasáhla česká policie a rozehnala je.677

Značná část studentů se nyní vydala směrem na Karlovo náměstí. Po cestě zpívali národní písně. Stále se snažili shlukovat, ale české bezpečnostní orgány je neúnavně rozptylovaly. Sotva dorazili před budovu Vysokého učení technického, začali volat „Ať žije Československo“, „Ať žije svoboda“ apod. Česká policie však okamžitě zasáhla; větší část studentů se tudíž stáhla do budovy vysoké školy a otevřenými okny provolávali další hesla. Na policejní příkaz dal však rektorát okna neprodleně zavřít. Studenti pak po menších skupinkách opouštěli budovu a hodlali se dostat na Václavské náměstí, tomu však policie zabránila. Na cestě po Národní třídě a po nábřeží strhávali studenti z tramvají německo-české tabulky a házeli je do Vltavy. Policie je ovšem bez velké námahy rozptýlila.678 Jiná skupina studentů, které se podařilo vmísit se mezi chodce, zazpívala na dolním konci Václavského náměstí Hej, Slované, byla však vytlačena do postranních ulic.

Rovněž před budovou právnické fakulty se krátce před polednem objevilo na 150 studentů, kteří zpívali národní písně. Protektorátní vláda vyslala ministra vnitra Ježka a děkana fakulty, aby se pokusili na studenty zapůsobit a uklidnili je. Když se studenti nechtěli dobrovolně rozejít, zasáhla i tady česká policie a studenti se uchýlili do budovy. Mezitím však dorazil pohotovostní oddíl SS; budova byla prohledána a studenti perlustrováni. Tři z nich byli zadrženi. Avšak všichni, kdo byli toho dne zatčeni, byli záhy propuštěni. Odpoledne ani večer pak už k žádným dalším demonstracím nedošlo.679

Z dosavadního popisu událostí vyplývá, že šlo o výlučně studentskou demonstraci, která svým významem daleko zaostávala za demonstracemi 28. října. Tento pohled na věc potvrdil i Heydrich:

„Ostatní vrstvy českého obyvatelstva se těchto manifestací neúčastnily. Nasadit německé policejní síly nebylo zapotřebí…“680

Šestnáctého listopadu odletěli Neurath, Frank a zmocněnec branné moci Friderici k osobnímu raportu do Berlína. Porada skončila usnesením, že na tři roky budou uzavřeny české vysoké školy, bude zatčen velký počet studentů a původci nepokojů budou podle stanného práva zastřeleni. Podle Frankova svědectví měl Hitler svá rozhodnutí už připravena a účastníci schůzky je pouze brali na vědomí.681 Vezmeme-li v úvahu Frankovu reakci na události 28. října, jde tu s největší pravděpodobností o typicky alibistické tvrzení.

K druhé části jednání byl přizván i vyslanec Protektorátu v Berlíně Chvalkovský. V 16 hodin se dal spojit se svou vládou a sdělil jí, že na Hitlerův příkaz přijede ihned do Prahy. V témže telefonátu také oznámil, že ještě v noci na 17. listopadu budou české vysoké školy uzavřeny.682 Po příjezdu do Prahy shrnul Hitlerovy argumenty takto:

Hitler prý postupně dospěl k názoru, že poskytnutí autonomie bylo velkou chybou, a teď lituje toho, že s Čechy nenaložil stejně jako s Poláky. Události 28. října a 15. listopadu mu ozřejmily, že lepší osud než Poláci si nezasluhují. Je prý pevně odhodlán zabránit jakémukoli dalšímu nárůstu českého odboje. A proto se rozhodl, že:

1. Na tři roky uzavře české vysoké školy.

2. Demonstraci každého druhu rozdrtí těmi nejradikálnějšími prostředky. V případě potřeby se nebude zdráhat rozmístit v pražských ulicích děla. Chvalkovský nechť v Praze upozorní, že jde o jeho poslední výzvu před zrušením Protektorátu. Ačkoli si Háchy velmi váží a důvěřuje mu, je odhodlán odpor Čechů zlomit v krajním případě tak, že všechny Němce vystěhuje z Prahy, a tu pak rozstřílí.

3. Vysoké školy budou uzavřeny na tři roky. Mohly by však být otevřeny dřív, pokud nastane zásadní obrat k lepšímu.683

Ještě téhož dne se v Petschkově paláci konala schůzka nejvyšších funkcionářů SS a policie pod vedením Karla Hermanna Franka. Jak po válce před pražským Národním soudem vypovídal Jacobi, vedoucí Hlavního sektoru SD v Praze, že Frankovi byl na této schůzi předložen seznam osob, které přicházely v úvahu jako původci demonstrací. Jacobi uvedl, že tento seznam sestavil na základě zpráv donašečů a Frank prý na této schůzce vyslovil souhlas s tím, aby devět z těchto studentů bylo zastřeleno.684

Údajní původci demonstrací byli zastřeleni 17. listopadu v 9 hodin.685 Ačkoli v oficiálním oznámení byla řeč o rozsudku stanného soudu, musel Frank po válce doznat, že studenti před stanný soud vůbec postaveni nebyli.686

Zastřelení studenti byli až na jednu výjimku funkcionáři oficiálního, vládě oddaného studentského svazu. Nejznámější z nich, Josef Matoušek, byl zároveň univerzitním docentem a předsedou programové komise NS.687 Jako organizátoři smutečního pochodu přicházejí v úvahu, ale v žádném případě jako iniciátoři výtržností s ním spojených.

Sedmnáctého listopadu mezi 3.30 a 7.45 obklíčila pět největších pražských kolejí německá Schupo. Jak vyplývá z hlášení jistého útvaru polního četnictva, který byl v jedné z kolejí ubytován, Schupo, která měla rozkaz použít zbraně, při tom divoce střílela.688 Příslušníci Schupo nahnali studenty do houfu, posadili je do autobusů a odtransportovali do Ruzyně. Rovněž v Brně byli zatčeni studenti ze dvou kolejí, ačkoli v Brně 15. listopadu k žádným nepokojům nedošlo. Brněnští studenti demonstrovali teprve 17. listopadu, ale už proti uzavření vysokých škol.689

V Ruzyni se ocitlo 1850 studentů. Rovnou byli propuštěni všichni studenti pod 20 let, všichni Slováci, Jugoslávci, Bulhaři a nakonec i příslušníci Vlajky. Zbytek, 1050 studentů, byl převezen do koncentračního tábora Oranienburg. V lednu 1940 se jejich počet zvýšil o 66 studentů z Brna, kteří byli předtím vězněni jinde.690

Ještě téhož dne byly uzavřeny všechny české vysoké školy v Protektorátu. Postižena byla pražská univerzita a Vysoké učení technické v Praze, univerzita a technika v Brně, Vysoká škola obchodní v Praze, Veterinární a zemědělská vysoká škola v Brně, Hornická vysoká škola v Příbrami a Katolická teologická fakulta s kněžským seminářem v Olomouci.

Ačkoli od 16. listopadu 16 hodin, tedy od Chvalkovského telefonátu, protektorátní vláda zhruba věděla, jaké jsou německé záměry, sešla se až příštího rána v 9.30. Na této schůzi vyslovila řada ministrů názor, že vláda musí odstoupit. Ale vláda se opět zalekla důsledků takového odstoupení. Obávala se, že v takovém případě bude následovat hrůzovláda Vlajky. Rozhodla se tedy vyčkat Neurathova návratu z Berlína. Ten Eliáše nakonec přijal v 17.30 hod. Při jednání Neurath Eliášovi vyvracel jeho tvrzení, že vláda učinila všechno, co bylo v jejích silách, aby demonstracím zamezila. Osm hodin po popravě devíti iniciátorů demonstrace Neurath Eliášovi ve Frankově přítomnosti sdělil, že je vojenský stanný soud odsoudil k smrti a že rozsudek byl již vykonán.691 Na to prý Eliáš řekl: „Jsem toho názoru, že musím odstoupit.“ Frank prý odpověděl: „Ano, musíte odstoupit, nebo jít odhodlaně s námi.“692 Pak hovořil ještě separátně Eliáš s Frankem; ten konstatoval, že žádný nový „říjen“, který si český národ tak přeje, nepřijde, neboť mezi slabými Habsburky a třetí říší je veliký rozdíl. Vzhledem k tomu, že Německo vede válku, potřebuje v zázemí absolutní klid. On sám je rozhodnut, prohlásil, udržet ho všemi prostředky. Momentálně se v Praze zdržuje 2000 německých vojáků, kteří mají rozkaz jakékoli shromáždění lidí rozehnat se zbraní v ruce.693

Když Eliáš o tomto jednání referoval na zasedání ministerské rady, ochotu odstoupit projevila jen menší část členů kabinetu.694 Na německé tvrdosti nic nezměnilo ani angažmá státního prezidenta. Neurath ho naopak postavil před nový požadavek.

Měl společně s vládou vydat prohlášení proti činnosti Benešově a Osuského, český národ měl vyzvat ke klidu a k bezpodmínečné poslušnosti. Následovala ještě rozmíška ohledně formulací – Hácha a vláda nechtěli v prohlášení zmiňovat jméno Benešovo a Osuského; v tom si Hácha prosadil svou, ale jen proto, že pohrozil demisí.695 Při tomto jednání, jehož se Frank neúčastnil, Neurath Háchu žádal, aby neodstupoval. Hácha si odnášel z rozhovoru pocit, jako by mu chtěl Neurath naznačit, že v Německu se dějí velké věci a že nynější stav nemůže dlouho trvat. Jeho demisí by se prý navíc situace českého národa jen zhoršila. Neurath Háchovi řekl: „28. října prohrál Frank, 15. listopadu naopak já.“

Takovýto vývoj situace nesvědčí právě o politických schopnostech Háchových ani o schopnostech jeho ministrů. Připustili, aby pohrůžka demisí, kterou vyslovili v reakci na německý postup proti vysokým školám a studentům, devalvovala na úroveň pouhé pře o jeden výrok proti Benešovi. Jediné, čeho vláda svým setrváním v úřadě docílila, bylo povolení vyhlásit stanné právo. Chtěla tak do vlastních rukou opět získat možnost sama zasahovat proti demonstrantům. Po počátečním protektorově odmítnutí bylo stanné právo 19. listopadu konečně vyhlášeno, ale 22. listopadu bylo opět zrušeno.696

To, že mezi Neurathem a Frankem existovaly rozdíly v názorech na učiněná opatření, jasně vyplývá z Neurathova interního pokynu a z Frankovy písemné odpovědi. Neurath požadoval: „Je nezbytné mne za všech okolností předem seznamovat se všemi exekutivními opatřeními na politickém a policejním poli, zejména se zamýšlenými popravami, a opatřit si můj souhlas.“ To se týká i příslušného publikování a plakátových vývěsek. Frank však odpověděl: „Pokyn udělený mi Vůdcem zněl: S každou vzpurností Čechů je třeba vypořádat se za použití nejbrutálnějších prostředků. Každý útok na některého Němce a každé násilné ohrožení je třeba trestat tak, že za každý případ takového výpadu mají být zastřeleni tři Češi. V jednom Vůdcově telefonátu, během něhož jsem Vůdci podal hlášení o exekuci devíti Čechů, dal Vůdce najevo svůj podiv. Počítal prý s exekucí dvaceti Čechů.“697 Tato kontroverze by mohla potvrzovat Neurathovo tvrzení, že o zastřelení devíti studentských funkcionářů se dozvěděl dodatečně a jeho podpis pod oznámením manipulativně dosadil Frank. Neurath poradu u Hitlera opouštěl zjevně ve víře, že původce se nepodaří tak rychle nalézt a do té doby se situace uklidní natolik, že popravě se bude možné vyhnout.698 Zostření kurzu po demonstracích Frank zřetelně formuloval v projevu na Staroměstském náměstí 2. prosince 1939: „[…] ilegální podvratná činnost, odboj nebo demonstrativní akty“ nebudou nadále trpěny.699

Německá trestní opatření měla na většinu Čechů „zdrcující účinky“. Vyšší společenská vrstva doufala ve stávky, ty však nepřišly.700 Hesla mnoha letáků, zvláště KSČ, která vyzývala k protestním stávkám proti zatčení studentů a uzavření vysokých škol, zůstala bez odezvy,701 stávkovalo se pouze v pěti podnicích ve Dvoře Králové nad Labem.702 Národní odbojové skupiny se naopak snažily české obyvatelstvo uklidňovat; vydaly heslo „Zabraňte zbytečným obětem“.703 Také moskevské vedení KSČ varovalo soudruhy doma před akcemi, které by mohly vést k ozbrojeným srážkám.704 Pracující několika podniků, které na německá opatření zamýšlely odpovědět novou stávkou, od tohoto úmyslu na základě nových německých pohrůžek upustili. Všem podnikům se totiž oběžníkem oznamovalo, že v případě stávky budou zastřeleni členové závodního výboru.705 V proslovu vysílaném 3. prosince 1939 na BBC varoval před předčasnými „zbytečnými oběťmi“ i Beneš.706

Němci z Říše se však o těchto událostech nedozvěděli nic. Stejně jako po 28. říjnu se zpráva o pražských událostech nesměla v říšském tisku objevit.707 Nesmělo se tam zmiňovat ani uzavření vysokých škol ani devět českých studentů „zastřelených na základě stanného práva“.708 Protektorátní noviny informovaly o událostech jen několika větami. V jedné z Neurathových vyhlášek se oznamovalo pouze uzavření vysokých škol a zastřelení „9 pachatelů“, jejichž jména však nebyla uvedena.709

Uzavření vysokých škol bylo jedním z těch zákroků, které český národ poškodily nejvíc. Mělo vážné důsledky pro každého jednotlivého studenta i pro český národ jako celek.

Studenti se pokoušeli získat zaměstnání v průmyslu a v administrativě, protektorátní úřady jim přitom poskytovaly podporu. Mnoho dalších odcházelo do vyšších odborných škol, popřípadě se pokoušelo pokračovat ve studiu formou soukromé výuky.710

II

OD UZAVŘENÍ VYSOKÝCH ŠKOL PO HEYDRICHOVO JMENOVÁNÍ ZASTUPUJÍCÍM ŘÍŠSKÝM PROTEKTOREM

OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE DO ZÁŘÍ 1941

Po fázi demonstrací následovalo údobí klidu. Německá opatření prokázala jistou bezbrannost všemožných legálních i ilegálních institucí a skupin. Odboj, částečně oslabený rozsáhlým zatýkáním, se omezil na méně okázalé akce. Československému exilu postačovaly demonstrace k tomu, aby cizině dokázal nespokojenost českého obyvatelstva se statusem Protektorátu. Beneš a další známí exiloví politici v následujících měsících vyzývali obyvatele, aby vyčkali a zabránili zbytečným obětem.711 Klid nemohl pochopitelně nechat nikoho na pochybách o tom, že německá opatření z podzimu 1939 zmařila všechny iluze o možnosti německo-české spolupráce, které do té doby snad ještě chovala protektorátní vláda a Národní souručenství.

1. Hácha, protektorátní vláda, Národní souručenství a Vlajka po podzimních nepokojích

Postavení a reorganizace protektorátní vlády

Fakt, že protektorátní vláda nedokázala proti německým listopadovým zákrokům nic podniknout, snížil její prestiž mezi československým obyvatelstvem. O smyslu svého počínání začali pochybovat i někteří ministři. Nepřináší jejich setrvání v úřadě českému obyvatelstvu víc škody než užitku? Neztroskotal jejich koncept neustálého zmírňování problémů? Vyplatí se kvůli velmi malým úspěchům se tak kompromitovat? Například ministr zemědělství Feierabend může podle vlastních slov budoucím generacím odkázat jen dva úspěchy své práce v kabinetu. Píše, že při přidělování lístků na potraviny dosáhl toho, aby se bral větší ohled na tradiční jídelníček českého obyvatelstva. Bylo tak v Protektorátu k mání více lístků na tuky než na marmelády. A pak také zabránil zásahům do výsledků československé pozemkové reformy neustálým upozorňováním, že taková opatření by snížila ochotu českých zemědělců odvádět dodávky.712 Jak ovšem budeme mít ještě příležitost prokázat, Němci si našli dostatek jiných možností, jak půdu „poněmčovat“.

V době mezi 18. a 21. listopadem se Hácha, předseda NS Nebeský, generální tajemník NS dr. Mrazík a ministr vnitra Ježek museli obrátit na český národ a vyzývat jej, aby nepodléhal zahraniční propagandě, která údajně nabádala k „revolučnímu boji proti nacistickým násilníkům“. Mrazík hovořil o tom, že Masaryk, Švehla, Kramář i Rašín by se v dané situaci zachovali stejně jako Hácha.713 Vláda, která si nebyla jista, zda svým setrváním v úřadě nepřekročila přípustnou míru spolupráce s Němci, se na druhé straně ujišťovala o souhlasu československých exilových politiků kolem Beneše se svou politikou.714 Jeden ze členů národního odboje zprostředkoval tehdy londýnské vládě následující vzkaz:

„Všichni členové vlády bez výjimky, včetně Háchy a Havelky, stojí bez výhrad za zahraničním odbojem a uznávají jej za svou hlavu. Vláda zamítla nové prohlášení o svém souhlasu s inkorporací Čech a Moravy do Říše. Odmítla také vydat prohlášení, v němž bezpodmínečně odsuzuje činnost odboje a odmítla přiznat Říši právo povolávat Čechy k vojenské službě. Vláda ovšem požaduje souhlas s prováděním oportunistické politiky, která má zabránit národním a hospodářským škodám…“715

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Češi pod německým protektorátem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.