Námořní katastrofy v bermudském trojúhelníku bývaly často přičítány zejména mytickým tvorům…

Copyright © Jiří Bílek, 2019

Cover © Lukáš Tuma, 2019

Photos © archiv autora, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-188-5 (print)

ISBN 978-80-7557-707-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-708-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-709-2 (pdf)

Obsah

Úvodem

Co se o něm píše a jaký je?

Kdo má pravdu?

„Klasik“ literatury o bermudském trojúhelníku Charles Berlitz

Jeho předchůdci i následovníci

„Klasik“ oponence Lawrence David Kusche

Noviny a časopisy o „trojúhelníku smrti“

Internetové stránky věnované bermudskému trojúhelníku

Ludvík Souček a Zdeněk Kukal o bermudských záhadách

Trojúhelník ztracených lodí, letadel a lidí

Představuje se místo děje

Více variant „trojúhelníku smrti“

Trochu geografie

Bermudy, Portoriko, Bahamy

Známé i neznámé případy, záhady a legendy

Začalo to již před pěti stoletími?

Objevil Kolumbus jen Ameriku?

„Moře klidu“ nebo „moře hrůz“?

Svědectví plavčíka

Ztrácejí se „objevitelé“ Ameriky

„Stříbrné flotily“ jdou ke dnu

Záhadná zmizení se množí

Na scénu vstupují piráti

Záhady a legendy devatenáctého století

Mizejí dvě lodě v jednom roce

Legenda o krásné Theodesii

Příběh statečného kapitána

Loď bez posádky

Legendární Mary Celeste

Kapitán Moorehouse vypovídá

Vyšetřování vede do slepé uličky

Legendy a jejich šiřitelé i „očití svědci“

Zájem o legendu neochabuje

Nejúspěšnější verze

Nešťastní kadeti

Obrat o 180 stupňů

Záhada je vysvětlena?

Opuštěný přízrak

Čtyři případy s otazníkem

Případy první poloviny dvacátého století

Námořník-legenda

Mizí první letadlo

Neobjasněný osud Cyclopsu

Hypotézy se množí

Záhada rozluštěna?

„Černá série“ počátku dvacátých let

Další oběti „trojúhelníku smrti“ do roku 1945

Novodobá historie trojúhelníku začíná v prosinci 1945

Záhadné zmizení letky Avengerů

Znovu opuštěná loď

Ztrácejí se další letouny

Případy padesátých let

Neklidné šesté desetiletí

Oběti sedmdesátých a osmdesátých let

Dochází záhadným silám dech?

Na vlnách fantazie a ve víru výmyslů

Znovu o zmizení posádek a lodí

Černý pes na plachetnici Sea Bird

Rosalie a její družky

Legenda o bludném Holanďanovi

Fantazie bez hranic i zábran

Podobnosti čistě náhodné?

Fantazie autorů záhad nezná mezí

Neuvěřitelná svědectví

Světla v moři

Jevy ve vzduchu

Poruchy elektrických a navigačních přístrojů

Podivná mlha

Záhadné hlasy

UFO aneb vše je dílem mimozemšťanů

Žlutá trubka s modrými (červenými) plameny

Jsou záhadná zmizení specifikou Atlantiku?

Podivné události a jevy v jiných mořích a oceánech

Hřbitovy lodí

Ztracené lodě

Neznámá plavidla

Opuštěné lodě

„Mrtvé“ lodě

Ztracená letadla

„Ďábelské moře“

Světelná kola a pásy

Předměty vynořující se z moře

Zvláštní mlha

Zážitek mechanika Schneidera

Rozum v koncích?

Hledání společného jmenovatele – domněnky, hypotézy, teorie

Za vším hledejte UFO?

Mimozemšťané a UFO

Atlantida

Podmořská civilizace

Kosmická katastrofa

Philadelphia Experiment

Od pirátů k pojišťovacím podvodům

Mohou za vše piráti?

Hromadné otravy

Vzpoury posádek

Pojišťovací podvody

Příčiny zcela pozemské

„Mrtvé vody“, obří, slapové a sešové vlny a vlny tsunami

Podmořské sopky

Vodní víry

Vzdušné víry

Turbulence

Atmosférické výbuchy

Jiné příčiny

Hypotézy a názory vědců

„Hlas moře“

„Bludné“ proudy

Antivír

„Přírodní laser“

„Podmořský vodopád“

Pukliny v mořském dnu

Zpěněná voda

Kysličník uhličitý

Chemoluminiscence

Gravitační odchylka

Precesní síly

Magnetické anomálie

Jiný rozměr

Gravitační anomálie

Tranzienty neboli „okna“

Kritické zóny

Uzlové body

Levitující ostrovy?

Cestou výzkumů a experimentů

Vědecké experimenty a výzkumy

Co vědci zjistili?

Výpravy výzkumníků – amatérů

Jakou cestou se dopátrat pravdy?

Závěrem

Tabulky

Hlavní použitá literatura

„Věřím, že události v přírodě jsou řízeny přísnějším a závažnějším zákonem, než jaký uznáváme, když mluvíme o tom, že jedna událost je příčinou druhé…“

Albert Einstein

„Neuvěřitelné nemusí být neskutečné.“

Ruské přísloví

Úvodem

The Bermuda Triangle – bermudský trojúhelník. Toto pojmenování se poprvé objevilo v únoru 1964 a ihned vzbudilo pozornost čtenářů. Brzy přešlo i do jiných jazyků: Das Bermuda Dreieck, Triangle des Bermudes, Triangollo della Bermuda, Triángulo de Bermudas, Bermudskij treugolnik, Trójkat Bermudzki a tak bychom mohli pokračovat.

Současně se začaly používat i další názvy jako „trojúhelník smrti“, „ďábelský trojúhelník“, „smrtící trojúhelník“, „trojúhelník strachu“, „trojúhelník tragédií“, „trojúhelník záhad“, „trojúhelník chaosu“, „přístav zmizení“, „přístav zmizelých lodí“, „moře neštěstí“, „moře zmizelých lodí“, „ďáblovo moře“, „moře vúdú“, „moře zatracenců“, „hřbitov Atlantiku“, „nebeská past“, „oblast číhajících UFO“ aj. Význam však zůstal ve všech případech stejný – pojmenování prostoru Atlantského oceánu, kde došlo a dochází k podivným mizením lodí a letadel a kde posádky a cestující opouštějí bez zjevných důvodů paluby lodí, aby zmizeli beze stopy.

O jaký prostor se jedná? Úřední oběžník VII. oblasti Pobřežní stráže Spojených států (United States Coast Guard) č. 5 720 uvádí: „Bermudský neboli ďábelský trojúhelník je pomyslná oblast při jihovýchodním atlantském pobřeží USA známá vysokým počtem neobjasněných zmizení lodí, malých člunů a letadel. Vrcholy trojúhelníku se nacházejí přibližně na Bermudách, v Miami (Florida) a San Juanu (Portoriko).“

Přestože „novinové články a knižní bestsellery sugerují, že létání nad tímto záhadným prostorem se rovná překročení pekelné brány“, jak uvádí Federální úřad letectví Spojených států (FAA), posádky letadel našich aerolinií létající nad touto oblastí a dříve i námořníci našich zaoceánských lodí měli a mají jiný názor. Potkalo je tady sice mnoho nepříjemností spojených s mořskými bouřemi, silnými větry a dalšími přírodními živly, ale rozhodně zde nezažili nic záhadného a tím méně nadpřirozeného nebo mimozemského.

Jsou však jejich názory směrodatné, když desítky a stovky jiných pilotů, námořníků i cestujících naopak viděly a prožily v bermudském trojúhelníku věci podivné a nevysvětlitelné, ba mnozí z nich se údajně stali dokonce svědky záhadných či přímo mimozemských a přírodními zákony nevysvětlitelných jevů?

Následující text vznikl nejen na základě dosud vydané „trojúhelníkové“ literatury, novinových a časopiseckých článků a internetových stránek, ale především údajů poskytnutých lodními a leteckými společnostmi, vedením přístavů a letišť, pojišťovnami i dalšími orgány a organizacemi, u nichž byla naděje ověřit někdy velmi kusé údaje uváděné v literatuře. Ne vždy se to podařilo, přesto bylo možné mnohá „záhadná“ zmizení zbavit jejich „záhadnosti“.

Vydání, které držíte v ruce, je již druhé. Přestože od prvního uplynula již tři desetiletí, je pro autora nemalou satisfakcí, že ani po této době nemusel sáhnout k výraznějším změnám textu, stačilo ho pouze doplnit především o nově získané údaje, zaznamenané případy a nejnovější teorie pokoušející se vysvětlit jevy, k nimž v oblasti mezi Floridou, Bahamskými ostrovy a Bermudami došlo, dochází a nepochybně bude dál docházet.

O bermudském trojúhelníku již většina čtenářů něco četla nebo slyšela a nepochybně se setkala s velmi odlišnými nebo někdy i zcela protichůdnými názory na události, které se v něm odehrály nebo měly odehrát. Je proto pochopitelné, že čtenář je často na rozpacích, jak se na problematiku „trojúhelníku smrti“ dívat. Tím spíše, že knih v češtině nebo slovenštině (včetně překladů) na toto téma je velmi málo a časopisecké články či internetové stránky nemohou vzhledem k svému rozsahu poskytnout dostatek informací a i nějaký ucelenější pohled.

Proto nebude na škodu se nejprve seznámit se základní literaturou o bermudském trojúhelníku a s jejími autory, abychom poznali, o co se vlastně vedou vleklé spory, jakými prostředky a metodami i proč se zatím nepodařilo dospět k všeobecně přijatelnému závěru. Představíme si také prostor, v němž se budeme na dalších stránkách pohybovat, z geografického hlediska.

Co se o něm píše a jaký je?

Kdo má pravdu?

Literatura o bermudském trojúhelníku je neobyčejně rozsáhlá. V dubnu 1973 sestavili Lawrence David Kusche a Deborah Blouinová bibliografii, která zahrnovala několik set knižních titulů od přibližně dvou set autorů. Od té doby počet prací i autorů podstatně vzrostl a dnes by asi podobný a hlavně úplný seznam bylo velmi nesnadné sestavit.

Všechny tituly literatury o trojúhelníku lze rozdělit zhruba na dvě skupiny. První, mnohem početnější, se snaží dokázat, že v tomto prostoru Atlantiku došlo a dochází k podivným událostem, jejichž podstata a příčina se vymyká současným možnostem lidského poznání, protože většinou odporuje známým přírodním zákonům. Druhá skupina, méně početná, tvrdí, že zde k ničemu takovému nikdy nedošlo a ani dojít nemohlo, že vše je pouze záležitostí lidské fantazie a spekulací.

Obě skupiny prací je možno dále rozdělit na původní (jichž však zdaleka není tolik, jak by se mohlo na první pohled zdát) a na ty, které z nich čerpají a samy o sobě nepřinášejí nic nového. Tato skupina je velmi početná. Vedle desítek knižních titulů do ní můžeme zařadit i stovky a tisíce časopiseckých a novinových článků a v posledních letech i internetových příspěvků často značně pochybné úrovně. Právě jejich autoři se někdy zcela vědomě dopouštějí nepřesností a omylů, vymýšlejí si nové a hlavně atraktivnější detaily, z nichž mnohé se pak dostávají do knižních titulů a jsou považovány za prokázané skutečnosti.

Články o bermudském trojúhelníku ze zahraničního tisku

„Klasik“ literatury o bermudském trojúhelníku Charles Berlitz

Nejvýznamnějším reprezentantem prvního směru, který se snaží stůj co stůj dokázat výjimečnost bermudského trojúhelníku a jeho záhadnost, byl a zůstává Američan Charles Berlitz, narozený v zámožné rodině v New Yorku v listopadu 1914. Protože ovládal 32 jazyků, sloužil nějaký čas u armádní zpravodajské služby. Jako amatérský archeolog a potápěč se od roku 1960 věnoval problematice podmořských civilizací a záhad více než tři desetiletí a vydal, hlavně v sedmdesátých letech, řadu publikací, na nichž spolupracoval s mnoha odborníky různých profesí. Zejména jeho práce The Bermuda Triangle (Bermudský trojúhelník) z roku 1974 je základním východiskem pro všechny, kdo se o tuto problematiku zajímají. Autor v ní shrnul velké množství záhadných událostí, k nimž zde skutečně i údajně došlo, i většinu do té doby vyslovených hypotéz a pokusů o jejich vysvětlení. Byla už přeložena nejméně do třiceti jazyků a celkový počet vydaných výtisků prý překročil dvacet milionů. Neméně úspěšná byla i jeho další kniha Beze stopy vydaná v roce 1977. Berlitz se dožil věku 89 let a zemřel v prosinci 2003 na Floridě.

Charles Berlitz při natáčení filmového dokumentu o bermudském trojúhelníku

Obálka nejznámější práce Charlese Berlitze

O přístupu Ch. Berlitze ke zpracování této problematiky si zde řekněme jen to nejpodstatnější – výběr faktů, jejich výklad, řazení i způsob líčení událostí jednoznačně směřují ke konečnému cíli, jímž je snaha dokázat, že v bermudském trojúhelníku se děje přinejmenším něco velice podivného, co může mít jen stěží přirozený pozemský původ. Za všechna zmizení lodí, letadel i lidí, za všechny další podivné jevy a události mohou podle autora neznámé bytosti z kosmu, které zde prý loví lodě a letadla nebo alespoň jejich posádky, aby je mohly studovat a připravit se tak (naštěstí jen snad) k útoku na naši planetu. Na neznámém místě bermudského trojúhelníku mají údajně hluboko na dně Atlantiku nebo vysoko nad ním svou základnu. Protože disponují velmi vyspělou a pro nás zcela neznámou technikou, mizí lodě i letadla doslova beze stopy, a to tak rychle, že ani nestačí vyslat signál SOS.

Ch. Berlitz tvrdí, že „usiluje o komplexní vysvětlení tajemných úkazů v nejzáhadnější zóně všech oceánů a moří“. Zdůrazňuje přitom zejména „záhadný posun prostoru a času, který přenáší oběti do jiných rozměrů“. V bermudském trojúhelníku má být skryto jakési „okno, které vede do neznámé dimenze a pro nás pozemšťany odtud již není cesty zpět“.

Je třeba objektivně přiznat, že díky spolupráci s řadou specialistů a odborníků (například u knihy The Bermuda Triangle to bylo 43 profesorů, ředitelů vědeckých institucí, astronomů, vojenských odborníků atd.) působí Berlitzova díla velmi přesvědčivě a hodnověrně. V některých případech totiž přinášejí taková fakta a pohledy (většinou velmi originální), jimž se nedá upřít jistá logika.

Ať již jsou skutečné kvality Berlitzových prací jakkoli diskutabilní, jisté je jedno: způsobily doslova explozi literatury o bermudském trojúhelníku. Každý z dalších autorů z Berlitze tak či onak vycházel a vychází. Jedni jeho myšlenky opakovali a dále rozvíjeli, jiní s nimi naopak polemizovali a pokoušeli se je vyvrátit.

Jeho předchůdci i následovníci

Třebaže Ch. Berlitz zřejmě zůstane již natrvalo „klasikem“ literatury o bermudském trojúhelníku, nebyl zdaleka první, kdo o této problematice psal. Z jeho předchůdců a někdy současně i následovníků uveďme alespoň ty nejvýznamnější.

Na prvním místě je třeba uvést Američana Edwarda Roweho Snowa, autora úspěšné knihy Mysteries and Adventures Along the Atlantic Coast (Záhady a dobrodružství břehů Atlantiku, 1948). Shromáždil v ní záhadné a nevysvětlitelné události, k nimž došlo v Atlantiku včetně oblasti bermudského trojúhelníku. Snow, který se narodil v roce 1902 a zemřel o osmdesát let později v Bostonu, vystudoval Harvardovu a Newyorskou univerzitu a byl opravdu plodným spisovatelem – zanechal po sobě na stovku knih věnovaných dějům na pobřeží Nové Anglie neboli USA: od titulů mapujících změny zdejšího života až po piráty, jimž věnoval hodně pozornosti.

Edward Rowe Snow

Přímým Berlitzovým předchůdcem je John Wallace Spencer, autor práce Limbo of the Lost (Předpeklí zatracenců, 1969). Jako bývalý letecký důstojník se zaměřil především na neobjasněné letecké katastrofy, k nimž shromáždil řadu cenných faktografických údajů. Po několik let se zabýval také problematikou UFO, a proto není divu, že podle jeho názoru mohou mít vše podivné v „trojúhelníku smrti“ na svědomí pouze nadpřirozené síly, patrně z kosmu.

Nejznámější kniha Johna Wallace Spencera

Spencer do jisté míry navázal na Ralpha Barkera, který vydal v roce 1966 práci Great Mysteries of the Air (Velké záhady vzduchu). Shromáždil v ní údaje o leteckých katastrofách, které se v jeho době nepodařilo objasnit, a vyslovil názor, že viníkem je antihmota kosmického původu, hromadící se pod pevninami a mořským dnem. Pokud tato antihmota pronikne do ovzduší a setká se s letadlem či lodí, zničí je doslova beze stopy.

Dalšími Berlitzovými předchůdci byli Vincent Hayes Gaddis a John Godwin. První uveřejnil v únorovém čísle časopisu Argosy z roku 1964 článek The Deadly Bermuda Triangle (Smrtící bermudský trojúhelník), v němž byl poprvé použit tento termín. Pro velký ohlas vyšel článek o několik měsíců později také v magazínu stoupenců UFO Flying Saucer Rewiew a v roce 1965 napsal na jeho základě V. H. Gaddis kapitolu The Triangle of Death (Trojúhelník smrti) do své knihy Invisible Horizons (Neviditelné horizonty). J. Godwin vydal práci The Bafling World (Pomatený svět, 1968), v níž v mnohém navázal na Gaddise, přinesl však i některé nové údaje a hypotézy.

O Gaddisovi si můžeme povědět, že se narodil v prosinci roku 1913 a zemřel v únoru 1997, dožil se tedy opravdu požehnaného věku, pracoval v rozhlase i jako novinář a vedle záhadných událostí na moři se zajímal rovněž o paranormální jevy. Byl autorem řady knih, jednu věnoval i zvykům a legendám amerických Indiánů.

Ivan Terence Sanderson byl původem Skot narozený v lednu 1911 v Edinburgu. Vystudoval biologii na slavné Cambridge, za války sloužil u britského námořnictva a později odešel za Atlantik, aby se z něj stal naturalizovaný Američan. Zabýval se kryptozoologií a paranormálními jevy a založil Společnost pro výzkum neznámého (STTU) se sídlem v USA a velmi pestrou členskou základnou – od vědců a amatérských nadšenců až po okultisty. Stal se autorem více než dvaceti prací, z nichž dosáhly největšího úspěchu Invisible Residents (Neviditelní vyslanci, 1970) a Investigating the Unexplained (Vyšetřování nevysvětlitelného, 1972). Zemřel v únoru roku 1973. Ludvík Souček ho trefně charakterizoval jako „neúnavný protějšek Isaaca Newtona, který ze zásady nevymýšlel hypotézy“, a „pravou studnici domněnek“. Podle Sandersonova názoru existuje na naší planetě dvanáct nebezpečných zón (bermudský trojúhelník je samozřejmě jednou z nich), v nichž dochází k anomáliím magnetického původu, schopným měnit gravitaci a pravděpodobně působit i na čas.

Ivan Terence Sanderson

K Berlitzovým následovníkům můžeme počítat také Richarda Winera s jeho publikací The Devil’s Triangle (Ďábelský trojúhelník, 1974), která vyšla pro velký úspěch hned následující rok v rozšířeném vydání. Americký autor narozený v květnu 1925 a zemřelý v listopadu 2016 (dožil se tedy devadesátky) napsal řadu knih o mysteriích a paranormálních jevech, velký zájem měl o problematiku duchů.

Duchům věnoval velkou pozornost také Adi-Kent Thomas Jeffrey, jemuž se proto dostalo přezdívky „mistr makabrična“. Zemřel v roce 1990 a z velké řady jeho knih si uveďme The Bermuda Triangle (1973) a Triangle of Terror (Trojúhelník hrůzy, 1975).1 Z dalších autorů sedmdesátých let, kdy literatura o bermudském trojúhelníku prožívala opravdový boom, je třeba připomenout ještě Roberta Charrouxe a jeho titul The Bermuda Triangle (1973) a Warrena Smitha, který vydal knížku Triangle of the Lost (Trojúhelník zmizelých, 1975). Od osmdesátých let minulého století vyšly další práce, většinou však již jen shrnují dříve zjištěná a vyslovená fakta, domněnky a hypotézy a někdy se je pokoušejí nově interpretovat.

Problematikou bermudského trojúhelníku se také velmi často zabývají autoři „ufologické“ literatury – Frank Edwards, Donald E. Keyhoe, Robert Dione a další. Není jistě třeba dodávat, že pro ně je „trojúhelník smrti“ jedním z důkazů existence a činnosti UFO na naší planetě.

„Klasik“ oponence Lawrence David Kusche

„Klasikem“ druhého směru – odpůrců záhad bermudského trojúhelníku – je také Američan: Lawrence David Kusche. Narodil se v roce 1940, pracoval jako pilot a letecký instruktor a v roce 1975, kdy byl pracovníkem informačního oddělení Arizonské univerzity, vydal knihu The Bermude Triangle Mystery – Solved (Záhady bermudského trojúhelníku – rozluštění), v níž se pokusil na základě vlastního rozsáhlého výzkumu ukázat záhady tohoto prostoru v jiném světle. Podařilo se mu shromáždit řadu faktografických údajů (nezapřel v tom svou vysokou profesionalitu) a uvést na pravou míru bezpočet omylů a výmyslů. I on však zůstal uprostřed cesty. Snad právě proto, že si předem vytkl konečný cíl své práce a tomuto cíli pak podřídil vše. Řadu událostí, k nimž v bermudském trojúhelníku došlo, například zcela opomenul a naopak nejvíce faktografie snesl při dokazování zjevných a často již známých omylů či legend.

Tam, kde to vyhovuje jeho koncepci a záměru, přijímá Kusche domněnky za prokázaná fakta a naproti tomu na řadě míst zpochybňuje či neuvádí objektivně prokázané skutečnosti, jestliže neodpovídají cíli, který si vytkl. Jednou využívá novinový článek jako příklad omylu, podruhé nekriticky přejímá nepřesnosti a domněnky novináře jako prokázaná fakta a „opomene“ uvést, že později se zjistilo něco jiného.

Kdybychom chtěli co nejstručněji vyjádřit metodu jeho práce a závěry, k nimž dospěl, mohli bychom říci asi toto: jestliže Berlitz a jeho stoupenci vysvětlují vše teorií něčeho nadpozemského a nadpřirozeného, Kusche řeší vše teorií mořských bouří a uragánů nebo alespoň špatného počasí. Kdykoli zmizela loď, letadlo nebo lidé, podařilo se Kuschemu najít někde poblíž nějakou větší nebo i menší mořskou bouři, respektive vichřici, a to často i za cenu dost krkolomných výpočtů místa, kde se loď nebo letadlo mohly v ten který den či hodinu nalézat.

Lawrence David Kusche

Přímo klasickou ukázkou tohoto postupu je závěr kapitoly o zmizení lodi El Caribe v říjnu 1971. Říká se zde: „Nepodařilo se najít zprávy o bouřích v oblasti Karibského moře v době, kdy zmizela El Caribe, což však zdaleka neznamená, že zde bylo dobré počasí.“

Nejznámější Kuscheho kniha

Z těchto a řady jiných důvodů nelze přistoupit na často uváděné tvrzení, že Ch. Berlitz si pouze vymýšlí a mate čtenáře, zatímco L. D. Kusche zůstává vždy objektivní a má ve všem pravdu. Ve skutečnosti uvádějí oba, byť v rozdílné míře, prokázaná fakta stejně jako hypotézy a domněnky, oba jsou stejně zaujati svou představou a řídí se starou zásadou, že účel světí prostředky.

Právě v této apriorní zaujatosti a ve snaze dokázat za každou cenu pravdivost svých závěrů (a nepřiznat, že jsou věci nevysvětlené a pro nedostatek objektivních faktů i nevysvětlitelné) je pravděpodobně hlavní příčina toho, že Kuscheho práce se nesetkala s větším ohlasem. Jestliže knihy Berlitze, Spencera, Sandersona a dalších vyšly v mnoha reedicích a byly přeloženy do řady jazyků, Kuscheho kniha u čtenářů v podstatě propadla. A nejen proto, že demaskovat záhady a legendy nebývá vždy populární. Větší úspěch neměla ani jeho další kniha The Disappearance of Flight 19 (Zmizení letky 19), která vyšla v roce 1980. Patrně proto se Kusche jako spisovatel odmlčel.

Pokud si nezasvěcený čtenář přečte některou z prací Ch. Berlitze, nebude ani na okamžik pochybovat o tom, že v bermudském trojúhelníku dochází téměř denně k záhadným zmizením lodí, letadel a lidí, a dá mu za pravdu i v tom, že to rozhodně nemůže být dílem pozemských sil. Naproti tomu po přečtení knihy L. D. Kuscheho nabude přesvědčení (i když třeba s určitými pochybnostmi), že bermudský trojúhelník a jeho záhady jsou docela obyčejný nesmysl. A přitom jde o stejné události, stejná data a jména. Vše se může zdát na první pohled stejné. Rozdíly jsou jen ve způsobu řazení jednotlivých událostí, jejich vzájemných souvislostí, ve zdůraznění odlišných momentů a skutečností, ve využití znalosti psychologie apod.

Noviny a časopisy o „trojúhelníku smrti“

Zvláštní kapitolu při popularizaci záhad bermudského trojúhelníku představují novinové a časopisecké články a stati, v posledních letech pak internetové stránky. V drtivé většině nepřinášejí nic nového. Spíše opakují nebo lépe řečeno opisují údaje a domněnky publikované v Berlitzových nebo Kuscheho pracích či těch, kteří je od obou „klasiků“ převzali. Často si navíc jejich autoři nějaký ten detail přidají, občas něco špatně pochopí nebo přeloží, některou možnost interpretují jako skutečnost, používají neopodstatněná nebo kategorická tvrzení atd. Kolikrát již například byla záhada bermudského trojúhelníku v různých časopisech „definitivně“ rozluštěna? A kolikrát se za měsíc nebo za půl roku objevil ve stejném časopise nový článek, který naopak tvrdil, že záhady jsou ještě záhadnější?

O bermudském trojúhelníku často psaly a dál píší periodika vydávaná „ufology“

Určitou výjimkou v této záplavě jsou stati odborníků, kteří se poctivě snaží ukázat na možné příčiny podivných jevů v oblasti bermudského trojúhelníku i v jiných oblastech světových moří a oceánů. Většinou jsou však psány z hlediska úzké autorovy odbornosti či zkušenosti, a proto obsahují jen pokusy o vysvětlení některých dílčích skutečností a událostí.

Zvláštní skupinu tvoří články vzniklé na základě vědeckých výzkumů a experimentů prováděných v oblasti trojúhelníku. Bohužel i zde se stává, že někteří novináři změní hypotetické závěry v kategorické, a není výjimkou ani to, že vkládají vědcům do úst výroky, které nikdy (alespoň v této podobě) neřekli.

Internetové stránky věnované bermudskému trojúhelníku

„Síť sítí“ sice nabízí na téma bermudského trojúhelníku desetitisíce příspěvků, ale už po přečtení několika desítek z nich čtenář pochopí, že i v tomto případě jejich tvůrci opisují jeden od druhého a až na nepodstatné výjimky nepřinášejí vůbec nic nového, jen opakují, často velmi volně či přímo nepřesně, to, co už bylo mnohokrát uvedeno. Obvykle je nejdůležitější „bombastický“ název, který má přilákat čtenáře. Vždyť kdo by odolal lákadlu v podobě titulku „10 šokujících faktů o Bermudském trojúhelníku“?

Dokonce lze říci, že na internetu se objevují mnohem zkreslenější údaje a tvrzení než v knižních publikacích či v novinových a časopiseckých článcích, patrně proto, že si tu každý může napsat cokoliv a neexistuje redaktor, který by text alespoň stylisticky (a většinou i gramaticky) upravil. V mnoha případech jde o velmi nepodařené překlady z angličtiny či jiných jazyků prozrazující neznalost základní námořní či letecké terminologie i širších souvislostí, doufejme, že jen u toho, kdo se pod příspěvek podepsal.

„Za posledních sto (či 25 let!) let se v této oblasti ztratilo přes tisíc lodí a letadel. O život přišlo obrovské množství lidí… Každý rok se v průměru ztratí 4 letadla a 20 plavidel… Zmizení malé rybářské lodě anebo sportovního letadla je na pořádku floridské policie až dvakrát týdně…“

Přečtěte si tento citát znovu, až dočtete knížku, a pochopíte, proč není třeba na tomto místě cokoliv dodávat.

Ludvík Souček a Zdeněk Kukal o bermudských záhadách

Pokud jde o naši knižní produkci i časopisecké stati a články, musíme bohužel konstatovat, že náš čtenář neměl dosud možnost seznámit se se základními pracemi o bermudském trojúhelníku v českém nebo slovenském překladu. Některé části nebo závěry prací Ch. Berlitze a L. D. Kuscheho byly publikovány v časopisech, bohužel vytržené ze souvislosti (zejména u Berlitze). Časopisecké články se často navzájem vyvracejí, obsahují mnoho nepřesností, prozrazují překladatelské nedostatky svých autorů, pokoušejí se přidat to, co se může čtenářům líbit, a ve svých závěrech bývají většinou neprávem jednoznačné a kategorické.

Hlouběji se v širším kontextu věnoval bermudskému trojúhelníku Ludvík Souček ve své knize Tušení souvislostí z roku 1978. Kapitola Od zmizelých lodí k jiným vesmírům však prozrazuje silné ovlivnění pracemi Ch. Berlitze. Souček přijal jejich faktografii a nezřídka i další argumenty, které směřují k nám již známému závěru.

Jedinou monografií o „trojúhelníku smrti“ vydanou u nás před první verzí této knihy (ale i po ní) je práce Zdeňka Kukala Záhada bermudského trojúhelníku, s podtitulem Fantazie a skutečnost, z roku 1985. Přináší řadu zajímavých a cenných údajů z oblasti, v níž je autor odborníkem, tj. v sedimentologii, mořské geologii a geotektonice této oblasti Atlantiku.

Pokud však jde o analýzu padesáti nejznámějších případů, nechal se autor až příliš inspirovat pouze prací L. D. Kuscheho a jeho metodou. Navíc se i oproti Kuscheho originálu dopustil řady nepřesností, mnohdy značně měnících smysl, na některých místech se dostal se svým vzorem i do rozporu, třebaže údajně cituje z jeho díla. Z celé práce je až příliš cítit snaha dokázat, že bermudský trojúhelník je jenom nesmysl a zastánci jeho záhadnosti docela obyčejní šarlatáni.

A tak i v našich domácích podmínkách se potvrzuje to, co jsme si již řekli: Zdá se, o bermudském trojúhelníku lze psát jen podle zásady buď, anebo. Každý autor hájí svou pravdu a stoupenci obou směrů se občas nechávají vyprovokovat ke zbytečně ostrým invektivám na adresu svých protivníků. Toho se pokusíme vyvarovat a podíváme se na problematiku „trojúhelníku smrti“ bez předem stanoveného závěru a se snahou po udržení objektivního a nestranného přístupu.

Trojúhelník ztracených lodí, letadel a lidí

S tímto podtitulem vyšla v roce 2004 v bratislavském nakladatelství Eugenika poměrně útlá práce Miroslavy Bajusové ml. Bermudský trojúhelník – mýtus nebo skutečnost. Seznam použité literatury obsahuje pouze tři položky, mezi nimi i první vydání knížky, již právě držíte v ruce, z které autorka doslova převzala celé dlouhé pasáže. Využila však americký (nejen) dobový tisk a přináší některé zajímavé podrobnosti k případům zmizelých Avengerů a Martina Marinera, lodi Marine Sulphur Queen i některým dalším. Slabinou jsou naopak chyby a překlepy a nepřesnosti v odborné terminologii.

Představuje se místo děje

Dříve než se ponoříme do sledování dramatických příběhů více nebo méně záhadného mizení lidí, lodí a letadel v bermudském trojúhelníku, nebude na škodu si tento prostor trochu přiblížit.

Více variant „trojúhelníku smrti“

„Klasický“ bermudský trojúhelník, který poprvé vymezil V. H. Gaddis v článku otištěném v časopisu Fate v roce 1952, zaujímá prostor mezi Bermudami, Floridou a Portorikem. Jde zhruba o rovnoramenný trojúhelník se stranami přibližně 1 700 kilometrů, tedy o plochu téměř 1,5 milionu čtverečních kilometrů. Pro srovnání, zhruba stejnou rozlohu mají Francie, Spolková republika Německo, Španělsko, Portugalsko, Belgie, Nizozemsko a Švýcarsko dohromady.

Vincent Hayes Gaddis

Warren Smith ohraničuje bermudský trojúhelník čarou probíhající na severovýchod od přístavu Norfolk ve Virginii až po 40. rovnoběžku, odtud na jih po Trinidad, kde se lomí na severozápad k Floridě a podél pobřeží USA se vrací zpět do Norfolku. Vymezená plocha se tak mnohonásobně zvětšuje.

I. Sanderson naproti tomu soudí, že trojúhelník vlastně vůbec není trojúhelníkem, ale jakýmsi romboidem či kosodélníkem, který zahrnuje i přilehlé oblasti oceánu. Jde opět o plochu několika milionů čtverečních kilometrů.

Podle J. W. Spencera představuje bermudský trojúhelník prostor ohraničený celým východním pobřežím Spojených států od mysu May v New Jersey včetně Mexického zálivu a větší část Karibského moře s vrcholem na Bermudách.

J. Godwin je naproti tomu přesvědčen, že hranice této oblasti ve tvaru nepravidelného čtverce tvoří dvě spojnice: Bermud s Norfolkem na severu a Kuby, Haiti a Portorika na jihu.

Ch. Berlitz vymezuje svůj trojúhelník spojnicí Bermud a jižní Floridy, která pokračuje přes Bahamy a Portoriko až na 40 stupňů západní délky a odtud se vrací zpět na Bermudy.

Ve všech případech představuje bermudský trojúhelník poměrně značnou část Atlantského oceánu a často také Karibského moře a Mexického zálivu o ploše několika milionů kilometrů čtverečních. Nejde tedy zdaleka o „poměrně malý a přesně ohraničený prostor“, jak se většinou tvrdí, ale naopak o obrovský a přesně nevymezený prostor oceánu, který měnil a mění svůj tvar i velikost podle libovůle jednotlivých autorů, ale především podle jejich snahy zahrnout všechna místa popisovaných událostí do blíže ohraničeného prostoru. Přesto se do něj všechny zaznamenané nebo uváděné případy tak jako tak nevejdou.

Tvary bermudského trojúhelníku

Snad právě proto se objevil další termín, mezi čtenáři méně známý: Limbo of the Lost (viz J. W. Spencer) neboli „předpeklí zatracenců“, jinak též „pekelný“ či „ďáblův kruh“. Jde o skutečně obrovský prostor Atlantiku, ohraničený celým východním pobřežím USA od státu New Jersey a pobřežím Mexika až po poloostrov Yucatán. Dále probíhá myšlená hranice k ústí řeky Orinoko na jihoamerickém kontinentu, odkud pokračuje až na Azorské ostrovy, aby se vrátila zpět k pobřeží Spojených států zhruba na úrovni New Yorku. Bermudský trojúhelník má být pouze částí tohoto obrovského prostoru s rozlohou mnoha desítek milionů čtverečních kilometrů. I „pekelný kruh“ však má více tvarů, z nichž některé sahají až téměř k pobřeží Irska.

Jak je zřejmé, představit si blíže místo děje této knihy je dosti obtížné. Přesto se však pokusme vstoupit do tohoto záhadného prostoru a trochu se porozhlédnout kolem.

Trochu geografie

Před sebou vidíme obrovský prostor Atlantského oceánu ohraničený na západě pobřežím Spojených států s poloostrovem Floridou a Bahamskými ostrovy, na východní straně hranicí ukrytou ve vlnách oceánu. Na severu tvoří hranici Bermudské ostrovy a legendami opředené Sargasové moře, na jihu pak věnec ostrovů Velkých a Malých Antil. Pokud se s některými autory rozhlédneme ještě dále, spatříme obrovskou plochu Mexického zálivu a Karibského moře; a samozřejmě spoustu větších i menších ostrovů a ostrůvků s cizokrajně znějícími názvy, za nimiž se rýsuje pobřeží Jižní Ameriky s mohutnou deltou řeky Orinoko.

Především nás ale všude obklopují vlny Atlantiku. Jejich barva přechází od temně modré v hlubokém Portorickém příkopu až po různé odstíny zelené v mělčinách kolem Bahamských ostrovů. Na některých místech je možno spatřit průzračnou mořskou vodu i dno se spoustou korálových útesů. A při troše štěstí padne pohled také na vrak lodi ležící na mělčině, který jako memento připomíná nebezpečí zdejších vod přecházejících z rozlehlých mělčin v okolí Bahamských ostrovů v jedny z nejhlubších mořských hlubin u Portorika.

Mořské dno je opravdu velmi členité – pod hladinou se skrývají vápencové útvary, četné jeskyně a tunely, které mohou v době přílivu a odlivu vyvolávat obrovské víry a vlny. Leží tu také několik nejhlubších vodních příkopů na světě: jižní roh příkopu Puerto Rico Trench je hluboký 8229 metrů.

Pohled na prostor bermudského trojúhelníku z paluby kosmické lodi zachycuje jižní část Floridy, Bahamy a část pobřeží Kuby

Odborníci i publicisté také hovoří o tzv. modrých dírách, které se vytvořily z vápencových jeskyní ve skalách pod mořskou hladinou – jde o jeskyně a chodby, které se často větví a směřují až k okraji pevninského prahu. Některé údajně vedou až do hloubky okolo 500 metrů, další jsou spojeny podvodními chodbami a jeskyněmi s ostrovními jezery a nádržemi na Bahamách. Proto se v nich objevují mořské ryby, a pokud uvěříme, pak v jedné nádrži vzdálené 32 kilometrů od pobřeží se našel i sedmimetrový žralok. Do modrých děr vtlačuje příliv obrovské množství vody, což vyvolává „trychtýře“ na hladině, schopné vtáhnout do modrých děr i malé lodě. Vzhledem k tomu, že „modré díry“ jsou velkou turistickou atrakcí a prohlíží si je mnoho sportovních potápěčů, lze jen těžko předpokládat jejich velkou nebezpečnost.

Oblast bermudského trojúhelníku je rovněž známa mohutnými mořskými proudy – Karibským, Yukatánským, Floridským, Antilským a především nejmohutnějším z nich – Golfským, který se rodí právě tady. Jsou zde také menší místní proudy, které spolu se svými mohutnějšími druhy často mění tvar dna a ztěžují navigaci. Jsou také schopny, stejně jako mořské bouře, během poměrně krátké doby pohřbít pod nánosy písku případné vraky menších lodí a letadel, popřípadě je naopak odhalí.

Systém mořských proudů v Atlantiku

Může nás také fascinovat sloup kouře na obzoru. Jde nepochybně o tornádo, kruhový vzdušný vír o průměru až sto metrů, charakterizovaný mimořádně silným větrem, intenzivním svislým prouděním a silným poklesem tlaku, který má často destruktivní účinky. V letech 1886–1968 (tedy za více než osmdesát let) zde bylo takových tornád zaznamenáno 668, z toho 395 o síle uragánu dosahujícího rychlosti okolo 350 km/hod.

Další zvláštností zdejších zeměpisných šířek jsou tropické cyklony, uragány a hurikány. Mají svou sezonu od května do prosince s vrcholem v září. Na rozdíl od asijských tajfunů dostávají mužská jména. Hurikány Allen, Frederic, David a další způsobily nejen velké materiální škody, ale vyžádaly si i desítky obětí na životech. Za hurikánu David v roce 1979 zahynulo pod troskami zničených domů a v obrovských mořských vlnách přes 700 lidí. Vedle těchto silných vichrů zuřících na velkých plochách jsou nebezpečné i místní hurikány. Tak například v roce 1970 způsobil jeden z nich na letišti ve Fort Lauderdale škody ve výši tři miliony dolarů a přitom o kilometr dál bylo naprosté bezvětří.

V čerstvé paměti ještě máme hurikány Katrina ze srpna 2005 a Irmu ze září 2017, které zasáhly Floridu i další státy na jihu. Vítr při nich dosahoval nad mořem rychlosti 280 km/hod a nad pevninou 250 km/hod. Katrina prolomila ochranné hráze a zatopila New Orleans, způsobené škody byly odhadnuty na 25 miliard dolarů. Irma byla jedním z vůbec nejsilnějších hurikánů, zvedala vlny vysoké až osm metrů a muselo před ní být evakuováno na Floridě, v Georgii, Alabamě a Jižní Karolíně přes sedm milionů lidí. Hurikán zasáhl také Portoriko, Kubu i další ostrovy v Karibském moři a vyžádal si 134 obětí.

Oblast, v níž se pohybujeme, je známa prudkými a nečekanými změnami počasí, kdy z naprostého bezvětří náhle zaduje vichřice, klidné moře se změní v běsnící živel s vlnami sahajícími do výše několika metrů, jasná obloha se z ničeho nic zatáhne černými mraky a spustí se silný tropický liják. Často se píše také o tzv. bílé smršti, neobyčejně silném nárazu nebo nárazech vichru, který přichází náhle a není provázen mraky ani deštěm.

Místo děje naší knihy leží v tropickém a subtropickém pásmu, ostrovy a ostrůvky se skalnatými břehy či nádhernými písčitými plážemi jsou porostlé palmami a jinými exotickými rostlinami, vidíme také výstavná letoviska pro bohaté turisty z USA i Evropy. Zelené vody a jasné slunce – prostě idyla. Alespoň na první pohled.

Oceán mezi Floridou, Bermudami a Bahamami je rájem jachtařů

Množství proplouvajících lodí a hluk leteckých motorů nad nimi však upozorňují, že jsme v místech s velmi hustou sítí lodní a letecké dopravy. Velké osobní i nákladní lodě proplouvají mezi Starým a Novým světem a mnohé směřují k Panamskému průplavu. Rybářské čluny a luxusní jachty, obří boeingy i malá sportovní letadla – to vše křižuje kolem nás. A také vojenská plavidla a letouny, protože na Bermudách a Bahamách jsou základny britské a americké armády. Východní pobřeží USA a zejména Florida jsou posety vojenskými letišti a základnami amerického vojenského námořnictva. Námořní a letecké základny USA můžeme najít i na dalších ostrovech v Karibském moři.

Není divu, že tu dochází k většímu počtu nehod a ztroskotání, ale známá pojisťovna Lloyd v Londýně nepovažuje prostor označovaný za bermudský trojúhelník za nijak výrazně nebezpečnější a nepožaduje vyšší pojišťovací sazby, jak občas někteří tvrdí.

Florida

Na východním pobřeží Spojených států leží řada velkých měst. Je zde nejen New York, Washington a Filadelfie, ale také Norfolk a Portsmouth s obrovskými obchodními a vojenskými přístavy, Charleston, Savannah a Jacksonville, známá letoviska Palm Beach a Miami na Floridě. A také místa, o nichž zatím nevíme nic, a přesto nás budou zajímat mnohem víc než ta, která jsme právě uvedli – například Fort Lauderdale s velkým zábavním parkem či Port Everglades. Přehlédnout nemůžeme ani Cape Canaveral, známé středisko USA pro kosmické výzkumy s mohutným kosmodromem.

Bermudy, Portoriko, Bahamy

Jedním z vrcholů „klasického“ trojúhelníku, podle něhož získal i své jméno, je zámořské území Spojeného království Bermudy. Leží zhruba 1070 kilometrů jihovýchodně od mysu Hatteras v Severní Karolíně a souostroví tvoří 360 korálových ostrovů a ostrůvků o celkové rozloze 53 kilometrů čtverečních, z nichž pouze 22 je obýváno. Nejvyšší bod Bermud se jmenuje Town Hill a dosahuje výšky 76 metrů n. m. Správním střediskem je Hamilton se čtyřmi tisíci obyvatel na ostrově Main Island, jemuž se říká také Great Bermuda. Na dalším z větších ostrovů, Saint David’s, je frekventované letiště Kindley Field, s nímž se v knize několikrát setkáme.

Bermudy mají přes 65 tisíc stálých obyvatel, kteří hovoří anglicky a portugalsky, během turistické sezóny se jejich počet více než zdesateronásobí. Je zde nejen turistický, ale také daňový ráj, a proto tu sídlí více než dva a půl tisíce mezinárodních koncernů a společností. Turistický průvodce tvrdí, že v přepočtu na počet obyvatel je zde daleko nejvíce policistů, církví, kostelů a golfových hřišť na světě. A také nejvíce lidí ve službách, protože více než desetina obyvatel pracuje v hotelích a penzionech pro bohaté turisty.

Kindley Field je nejen mezinárodní letiště, ale od roku 1940 do konce minulého století bylo také leteckou, námořní a komunikační základnou USA. Byly zde umístěny letky protiponorkových elektronických letadel P-3C Orion, pomáhajících zajišťovat plavbu amerických ponorek vyzbrojených jadernými raketami, a Výzkumné oceánografické středisko U. S. Navy, sledující pohyb ponorek.

Maják Gibbs Hill na Bermudách

Za své jméno vděčí Bermudy španělskému mořeplavci Juanu de Bermúdezovi, který je objevil okolo roku 1503. Dost nešťastně, a z hlediska legend kolem bermudského trojúhelníku i symbolicky, jeho loď La Garza byla náhlou bouří zahnána na pobřežní útesy. Snad proto pojmenoval Bermúdez ostrovy názvem Islas de los Diablos neboli Ďábelské ostrovy. V roce 1511 se pod tímto názvem poprvé objevily na mapě a o 98 let později sem připluli první angličtí kolonisté. Opět nedobrovolně. Loď The Sea Venture, vezoucí sto padesát kolonistů do Virginie, 28. července 1609 u ostrovů ztroskotala, a tak britskému impériu přibyla od roku 1612 další zámořská kolonie, která byla na mapách uváděna jako Sommersovy ostrovy – podle admirála George Sommerse, který výpravě velel. Stoupenci záhad bermudského trojúhelníku ji někdy vydávají za jeho vůbec první oběť, ač loď najela na útes.

Druhý vrchol bermudského trojúhelníku, Portoriko, je formálně nezačleněné území či také volně přidružený stát USA s vnitřní samosprávou. Je nejmenším ze všech ostrovů Velkých Antil a patří k němu i několik menších ostrovů či spíše ostrůvků a je také poměrně hornaté – nejvyšší vrchol Cerro de Punta dosahuje výšky 1393 metrů n. m. Své jméno získalo ze španělského Pierto Rico neboli bohatý přístav, má rozlohu přes devět tisíc kilometrů čtverečních a od 16. století patřilo Španělsku. To o něj spolu s Kubou, Filipínami a Guamem přišlo za španělsko-americké války v roce 1898, kterou prohrálo. Jeho správním střediskem je San Juan s metrem (od roku 2005) a především velkým mezinárodním letištěm. Na ostrově žije okolo čtyř milionů obyvatel, další více než dva miliony Portoričanů žijí v USA. Hlavními odvětvími zdejší ekonomiky jsou pěstování cukrové třtiny, kávy a banánů, najdeme tu však také chemický průmysl zaměřený na zpracování ropy a zemního plynu i elektrotechnické a textilní podniky. Většina obyvatel mluví španělsky, druhým úředním jazykem je angličtina.

Propagační materiály slibují turistům ráj na zemi i v bermudském trojúhelníku

Bahamské ostrovy, přesněji Bahamské společenství, je ostrovní stát rozkládající se na 22 obydlených a 680 neobydlených ostrovech a asi 2400 korálových útesech. Ostrovy se nijak výrazně nezvedají nad mořskou hladinu a jsou vyhlášené nádhernými písečnými plážemi. Od roku 1717 byly Bahamy britskou kolonií, v roce 1964 získaly samosprávu a o devět let později nezávislost. Zůstaly členy Commenwelthu a britskou královnu zastupuje generální guvernér. Žije zde necelých 400 tisíc obyvatel, většinou afrického původu, kteří hovoří vedle kreolštiny i anglicky, což je úřední jazyk. Jsou velmi pobožní a na Bahamách prý najdeme nejvíce kostelů na osobu na celém světě.

Hlavním městem je Nassau na ostrově New Providence, kde je také velké mezinárodní letiště a přístav. Dalším významným přístavem je Freeport. Na ostrově Mayaguana je námořní základna USA, na ostrově Eleuthera americká radarová stanice a na dalším ostrově Adros je Atlantické podmořské technické a hodnotící centrum (AUTEC), v němž americké námořnictvo testuje ponorky, sonary a další zařízení a techniku. Mnozí naznačují, že by mohlo jít i o něco víc.

Hlavním zdrojem příjmů je cestovní ruch, těží se tu mořská sůl a dřevo, nemálo peněz přináší také loďstvo plující pod tzv. levnou vlajkou a daňový systém, který učinil z Baham jeden z největších „daňových rájů“. Mnohý čtenář si jistě vzpomene, že dočasné útočiště tu našel v roce 1994 i známý „hrdina“ naší kuponové privatizace Viktor Kožený.

Dlouho se soudilo, že právě na bahamském ostrově San Salvador (nyní Watling) vstoupil roku 1492 Kryštof Kolumbus poprvé na půdu Nového světa. Podle nejnovějších výpočtů však s největší pravděpodobností přistál na jiném 14,5 kilometrů dlouhém ostrově Samana Cay, který leží asi 95 kilometrů jihovýchodně od San Salvadoru.

Tolik malá exkurze do geografie a demografie vrcholů „trojúhelníku smrti“. Než zcela uzavřeme tuto kapitolku, pokusme se najít odpověď na otázku, proč byla tato oblast Atlantiku nazvána právě podle Bermud. Toto souostroví sice již dalo jméno typu oplachtění námořních jachet i určitému druhu kalhot, proč se však spojilo i se záhadami a legendami přilehlé oblasti Atlantiku, zůstane pravděpodobně navždy tajemstvím. Snad za vše může V. H. Gaddis, který svůj trojúhelník vymezující prostor podivných událostí nazval podle jeho nejsevernějšího vrcholu. Ale kdo ví…

Kryštof Kolumbus vstupuje poprvé na americký kontinent

Známé i neznámé případy, záhady a legendy

Prostřednictvím více nebo méně známých, ale také zcela neznámých případů projdeme více než pět století, protože právě tak daleko do minulosti sahá historie záhad a legend bermudského trojúhelníku. K některým případům zmizelých lidí, lodí a letadel existuje nebo se podařilo získat poměrně dost údajů, u jiných lze konstatovat jen několik málo faktů, mnohé jsou doprovázeny barvitými legendami, jiné neměly to štěstí a zcela upadly do zapomnění. Nejsou vzácností ani případy, které si jsou podobné jako vejce vejci, což budí někdy dojem, že se opakují.

Začalo to již před pěti stoletími?

Vše má, nebo by alespoň mělo mít svůj počátek. Měla by jej mít i historie bermudského trojúhelníku. Proto ti, kteří začali psát po polovině minulého století o jeho podivuhodnostech, pátrali v minulosti a hledali důkazy o tom, že k tajemným událostem zde docházelo již v dávných dobách. To bylo pro získání zájmu a důvěry čtenářů neobyčejně důležité. Logicky se objevila i otázka, kdy se v této oblasti Atlantiku stalo něco záhadného a nevysvětlitelného vůbec poprvé.

Kde jinde začít než u objevitelské plavby Kryštofa Kolumba? U odvážného a tvrdohlavého Janovana, který poznal v životě víc hořkosti než štěstí a zemřel, aniž mohl vychutnat velikost a nesmrtelnost svého objevu. Byl to právě on, kdo se svými námořníky proplul zcela prokazatelně jako první oblastí, jíž se o necelých pět století později začalo říkat bermudský trojúhelník.

Objevil Kolumbus jen Ameriku?

Dne 3. srpna 1492 vypluly ze španělského přístavu Palos tři lodě a zamířily ke Kanárským ostrovům. Největší z nich, karaka, o délce trupu čtyřicet metrů a šířce osm metrů nesla jméno přinášející prý štěstí – Santa Maria. Druhá loď, karavela latina jménem Nina nebo také Santa Clara, měla délku okolo dvacet metrů a šířku něco přes šest metrů. Podobnou velikost měla i třetí z lodí, karavela redonda Pinta. Z více než stovky mužů na palubách bylo padesát vojáků a námořníků. Ostatní byli lidé různých povolání a řemesel vybaveni vším potřebným.

Této nevelké flotile velel muž, do kterého jedni vkládali velké naděje a druzí jej považovali za snílka a blázna. Když mu bylo dvaatřicet, dospěl k názoru, že tolik hledané námořní spojení s Indií by bylo daleko snazší a rychlejší, kdyby se místo na východ plulo stále na západ. Protože nikdo neznal přesný obvod zeměkoule, nebylo možné vypočítat, jak dlouho by taková plavba trvala. Nechyběly ani hlasy, že tak dlouhý pobyt na moři nemůže žádný člověk vydržet, nehledě na různé legendy o strašných mořských obludách a dalších hrůzách, které v neznámých končinách na odvážlivce čekají. A byli i tací, kteří byli přesvědčeni, že Země je placatá a na jejím konci čeká odvážlivce pád do bezedné propasti.

Kryštof Kolumbus

Mladý Janovan se však své myšlenky nevzdal a nakonec se mu podařilo přesvědčit španělského krále a královnu o prospěšnosti a hlavně reálnosti výpravy do Indie západním směrem. Významnou úlohu zde sehrál velký úspěch Portugalska jako největšího námořního soupeře Španělska, když v letech 1486–1488 portugalský mořeplavec Bartolomeo Díaz obeplul jižní cíp Afriky a objevil cestu na východ. Španělsko proto již nemohlo déle čekat, nechtělo-li ustoupit do stínu svého souseda.

Kolumbus chtěl plout podle 28. rovnoběžky a počítal s tím, že tento směr jej dovede do Cipanga (Japonska) nebo Kataje (Číny). Je zde však jeden háček: cesta přesně po 28. rovnoběžce vede k pobřeží Floridy. Lepší a rychlejší námořní trasa do Ameriky neexistuje dodnes. To vedlo a vede některé i seriózní autory k hypotéze, že Kolumbus neplul do neznáma, ale měl předem jasný cíl. Počínal si v nekonečném prostoru oceánu neobvykle jistě. Nechal například plout lodě i v noci pod plnými plachtami, jako kdyby měl jistotu, že nenarazí na pevninu. A také s sebou vezl řadu řemeslníků, nezbytných pro kolonizaci neznámého území.

Pravda nebo výmysl? Těžko říci. Z hlediska tématu našeho vyprávění nás mnohem více zaujme skutečnost, že zápisy v lodním deníku z Kolumbovy objevitelské plavby hovoří o „planoucí ohnivé kouli (či pásu) padající do moře“, „podivných záblescích ohně“ vypadajících „jako špatná voskovice, která se rozsvěcuje a zhasíná“, o „záhadných světlech pod mořskou hladinou“, o „mužích vyděšených zmateným chováním lodního kompasu“.

Byla to skutečnost nebo vize těch, kteří uprostřed oceánu propadali zoufalství? Jistě jim v hlavách vířily vzpomínky na vyprávění o velkých nebezpečích, která čekají každého odvážlivce, o mořských příšerách, o neodvratné a strašné smrti. Kolik bylo v těch popisovaných podivných jevech pravdy a kolik lidského strachu spojeného s fantazií? Jak si však vysvětlit, že o 477 let později posádka americké kosmické lodi Apollo 12 spatřila v bermudském trojúhelníku „záblesky živého ohně“ (řečeno slovy kosmonautů) a byla to dokonce poslední viditelná světla na naší planetě?

„Moře klidu“ nebo „moře hrůz“?

Vylíčení Kolumbovy plavby však zaujalo tehdy a zaujímá i dnes také něčím jiným. Pro námořníky byl nejzajímavější popis podivného moře pokrytého zelenými hustými travinami, které se prý snaží polapit a uvěznit každou proplouvající loď. To bylo pro mořeplavce daleko důležitější a hrůzostrašnější než tisíc záhadných záblesků kdesi na obzoru. Jako zkušení praktikové totiž věděli, jak velké nebezpečí může takové moře představovat pro každou loď, která se pokusí plout v Kolumbových stopách.

Jednalo se o Sargasové moře, oblast Atlantského oceánu, ohraničenou na západě a severu Golfským proudem, na východě 40. stupeň západní délky a na jihu 20. stupeň severní šířky. Sargasové moře má hladinu o metr až dva výše než oceán na východ a na jih od něj. To není nic záhadného, ale důsledek toho, že do něj jsou ze všech stran naháněny vody. Teplota vody na povrchu se pohybuje mezi 18 stupni Celsia v zimě a 28 stupni v létě.

Jednou z nejnebezpečnějších mořských oblud prý byl mořský čert

Své jméno dostalo podle volně se vznášející mořské planktonní řasy Sargassum (chaluhy), která dosahuje délky až jednoho metru. Původně se mu také říkalo „chaluhové moře“ a za své známější pojmenování vděčí portugalskému názvu pro chaluhu – sargąco. Chaluhy se zde shromažďují od nepaměti, protože Sargasové moře tvoří klidnou nádrž uprostřed mohutného a složitého proudění severoatlantských větrů a mořských proudů. Není jich však zdaleka tolik, aby mohly jakkoli bránit plavbě. V této oblasti prší jen velmi málo a větry, jediná naděje mořeplavců na plachetních lodích, se jí vyhýbají. Proto se mu také říkalo „moře klidu“ či „moře bezvětří“.

Sargasové moře v Kolumbově deníku, a nepochybně značně barvitější a hrůzostrašnější ve vyprávění jeho námořníků, se stalo počátkem pro vznik jedné z nejslavnějších námořnických legend novověku. Legenda o Sargasovém moři nabývala stále hrůzostrašnější podoby úměrně tomu, jak se zvyšoval počet plavidel plujících mezi Evropou a Amerikou.

V přístavních krčmách Amsterodamu, Londýna, Le Havru, Janova, Havany, Bostonu i New Yorku se vyprávěly historky o lodích, které zde byly uvězněny týdny či celé měsíce, a pokud nezavál spásný vítr, často i navždy. Na boky lodě se nalepily chaluhy a držely ji ve svém objetí, palčivé slunce, nedostatek jídla a především vody vykonaly své – posádka zemřela a na moři plula loď, na jejíž palubě čekaly na případné zachránce jen kostry. Jindy se posádka pokusila o záchranu na člunech a uprostřed chaluh tak zůstala stát opuštěná loď.

Sargasové moře si rychle získalo velmi nepěknou pověst. Začalo se mu říkat „moře strachu“, „moře ztracených lodí“ či „hřbitov potopených lodí“. Co na tom, že většina historek byla notně zveličena. Od těch, které vyprávěly o lodích řízených mrtvými posádkami či duchy, až po vyprávění o obrovských mořských nestvůrách, jež zde s oblibou požírají lodě i s jejich posádkami či je alespoň stahují do hlubin.

Konečně i dnes se najdou lidé, kteří pevně věří, že kdesi v Sargasovém moři musí existovat obrovský hřbitov pokladů. Objevují se dokonce odhady, že zde leží pod mořskou hladinou desetina celosvětové hodnoty zlata.

V 17.–19. století se objevila také řada svědectví námořníků, kteří údajně v Sargasovém moři spatřili vraky lodí, na nichž pluli nejen Španělé a Portugalci, ale také Vikingové, Arabové, Římané, Kartaginci a dokonce i Féničané. Byl to nesmysl, ale přiznejme tehdejším mořeplavcům alespoň jednu polehčující okolnost: pro lidi vychované ve víře v nadpřirozené bytosti i jevy a očekávající každou chvíli něco nepředstavitelně strašného, to musel být skutečně úděsný pohled, zvláště v noci, kdy se vše až k obzoru mihotalo v modrém, zeleném a žlutém světélkování vyvolaném obrovským množstvím ryb a měkkýšů. Není právě zde skutečný a přirozený původ „záhadných světel pod hladinou“ i „záhadných záblesků ohně padajícího do moře“?

Lovecký had prý patřil k méně obávaným nástrahám oceánu. Po výcviku byl údajně schopný i pomáhat rybářům

Svědectví plavčíka

Těch, kterým se podařilo uniknout nástrahám Sargasového moře, nebylo podle legendy mnoho. Jedním z nich prý byl na přelomu 19. a 20. století plavčík Elisha Thompson z anglické obchodní plachetnice Norwood. Loď se dostala do bouře a jediným, kdo přežil, byl právě mladý plavčík.

Neovladatelná loď byla unášena mořskými proudy a větry, až se nakonec dostala do Sargasového moře. Elisha spatřil moře pokryté hustou spletí vodních rostlin a nehybně stojící opuštěné lodě s polámanými stěžni a poškozeným plachtovím. V noci měl dojem, že se na palubách pohybují přízraky mrtvých námořníků, jejichž kostry spatřil ve dne na některých vracích. Plachetnice se opřela přídí o vrak jiné lodě. Elisha přeskočil na její palubu, a protože i ostatní vraky byly blízko sebe, mohl ve svém cestování pokračovat. Tak to šlo několik dní a plavčík spatřil na vlastní oči řadu lodí, o jejichž záhadném zmizení se vyprávěly mezi námořníky strašidelné historky. Jednoho dne se dostal na palubu staré španělské galéry, která mu připomínala námořnická vyprávění o dobách pirátské slávy. V podpalubí na něj čekalo překvapení – z rozbitých skříní a truhel se vysypaly zlaté a stříbrné mince.

Loď uvězněná v Sargasovém moři na rytině z poloviny 18. století

Nakonec Elishu napadlo i to, jak by se mohl zachránit. Na jednom vraku objevil kompas, na jiném záchranný člun se stožárem a plachtou. Brzy se mu podařilo shromáždit většinu toho, co potřeboval. Nanosil do člunu dostatek potravin, vína a sucharů ze zásob své lodi, napnul malou plachtu a dostal se zpátky na volné moře. Ani tam Elishu štěstí neopustilo. Vylovil ho z oceánu parník, a přestože chlapec byl značně zesláblý, musel svým zachráncům donekonečna vyprávět svůj neuvěřitelný příběh. Krátce po připlutí do Liverpoolu Elisha zemřel. Zanechal však po sobě vyprávění, které postupem doby získávalo nové a nové podoby. Každý z vyprávějících si něco přidal či ubral a tak se nakonec snad i skutečný příběh změnil v legendu, v níž se už jen stěží dal najít pravdivý základ.

Příběh plavčíka z lodi Norwood názorně ukazuje, jakou podobu legenda o Sargasovém moři získávala ještě na počátku minulého století. Nezmizela ani dodnes, ale v jistém smyslu žije dál v legendě bermudského trojúhelníku, tvoří její neoddělitelnou součást.

Ztrácejí se „objevitelé“ Ameriky

Krátce po Kolumbových plavbách zamířili přes oceán další „objevitelé“. Dostali příznačné španělské pojmenování „conquistadoři“ neboli dobyvatelé. Při jejich objevech šlo především o získání zlata, stříbra a dalších cenností. Již od počátku 16. století vyplouvaly směrem k Evropě celé konvoje lodí naložených doslova pohádkovými poklady. Prim hráli Španělé, pro něž se především Střední Amerika stala vítaným zdrojem zlata pro bezednou královskou pokladnu. Historie zachovala jména Ponce de Leóna, Diega de Velasqueze, Hernanda Cortéze, Pedra de Alvara, Guzmana, Coronada a dalších mužů, kteří „objevovali“ nová území po svém – mečem, ohněm, loupením a vražděním.

Jedním z nich byl i Florenťan Giovanni de Verrazano, korzár a objevitel ve službách francouzského krále Františka I. Podle tvrzení některých autorů literatury o bermudském trojúhelníku právě on zahajuje seznam jeho obětí. Dne 5. května 1524 se jako první Evropan dostal při hledání cesty z Atlantského do Tichého oceánu až do míst dnešního New Yorku. Marně získával krále pro myšlenku založit zde kolonii, a tak v roce 1528 znechucen vyplul na své lodi Dauphin na Karibské moře, kde po něm údajně všechny stopy mizí. Stačí však zalistovat prací Elogia Illustrium Virorum španělského kronikáře Paola Gioviho z roku 1551, abychom se dozvěděli, že korzára a objevitele snědli karibští kanibalové. Dokonce se to stalo před očima jeho bratra, který tomu bezmocně přihlížel z paluby lodi kotvící nedaleko od břehu.

Většina naloupených pokladů putovala přes oceán, a pokud uvěříme odhadům, vyvezli Španělé z Ameriky v letech 1500–1820 cennosti v hodnotě více než 10 bilionů dolarů. Pruty a cihly zlata a stříbra, zlaté a stříbrné mince ražené v mincovně města Mexika či v Limě, drahocenné liturgické náčiní, stolní soupravy, klenoty, drahé kameny – to vše plynulo do pokladnice španělského krále, do katedrál, klášterů a truhlic sevillských kupců, kteří si s královským souhlasem obchod s Novým světem zmonopolizovali.

Velká část uloupených pokladů se však do Evropy nedostala. Skončila na dně moří spolu s loděmi a většinou také s těmi, kteří cennosti převáželi. Není možné ani jen vyjmenovat všechna plavidla, která klesla i s pohádkovými poklady na dno Atlantiku byť jen v prostoru dnešního bermudského trojúhelníku. Jde totiž o stovky lodí, a navíc dobové záznamy a data jsou značně neúplné a nepřesné. Zastavme se proto jen u některých.

„Stříbrné flotily“ jdou ke dnu

Roku 1502 vyplula z přístavu Santo Domingo na ostrově Haiti flotila třiceti lodí, jejímž cílem bylo Španělsko. V podpalubí vezla to, co se dobyvatelům podařilo ukořistit na ostrovech Karibského moře, podle neověřených zpráv i zlatý stůl pro španělského krále. Druhého dne obloha náhle potemněla, blesky se křižovaly doprovázeny ohlušujícím rachotem, moře se rozbouřilo a obrovské vlny zvedaly lodě do výšky a zase je nechávaly padat do bezedných propastí jako hračky. Flotila, plující až do té doby v uzavřené formaci, byla bouří rozptýlena.

A pak zavládl klid a mír, stejně náhle a neočekávaně jako strašné peklo začalo. Na oceánu však zůstaly z celé flotily jen tři lodě. Po velitelské karavele s velitelem flotily Franciskem de Bobadillou i po ostatních šestadvaceti lodích nebylo sebemenší stopy, nikde neplaval jediný kus lodního trámu nebo utonulé tělo. Neozývalo se žádné volání o pomoc. Vůbec nic… Teprve po řadě měsíců vyplavilo moře trosky deseti lodí na břeh Hispanioly (dnešní Haiti). Zbývajících sedmnáct karavel zmizelo beze stopy.

Psal se počátek 16. století, kdy lodi mizely na mořích beze stopy více než často a jen málokdy se podařilo zjistit, kdy a kde se potopily. Vždyť jen za prvních šest let existence Casa de la Contratación, královského obchodního domu pro obchod s Novým světem založeného roku 1503 v Seville, se ze 159 lodí, které odpluly přes Atlantik, vrátila jen sto jedna. V případě flotily z roku 1502 zuřil navíc jeden ze silných karibských cyklonů, a tak nikoho ani příliš neudivilo, že si moře vyžádalo vysokou daň na lidských životech i lodích.

Mnozí autoři literatury o trojúhelníku přesto tvrdí, že sedmnáct lodí španělské flotily z roku 1502 se stalo první obětí tohoto záludného místa. Budiž, buďme tolerantní, vždyť osud oněch sedmnácti plavidel zůstane stejně už navěky neobjasněn.

Největší poklady padly za oběť moři při ztroskotání tzv. stříbrných flotil, které Španělsko pravidelně vysílalo do Nového světa. Tvořilo je čtyřicet až sedmdesát obchodních lodí doprovázených šesti až osmi vojenskými plavidly. Za Atlantik vezly zbraně, zemědělské nářadí, víno a další zboží pro conquistadory, na zpáteční cestě přepravovaly zlato, stříbro a jiné cennosti. U pobřeží Ameriky se flotila rozdělila na dvě větve: první zamířila do Nové Grenady (dnešní Kolumbie), druhá do Veracruzu v Mexickém zálivu. Obě větve se znovu setkaly na Kubě a odtud zamířily společně zpátky do Evropy.

Trasy „stříbrných flotil“

Roku 1533 zastihl lodi, které vypluly z Veracruzu, silný uragán. Šestnáct z nich s nákladem zlata a stříbra v hodnotě čtyř milionů dolarů se potopilo u ostrova Padre. O devadesát let později zničil uragán u Baham patnáct obchodních lodí jiné „stříbrné flotily“ s nákladem v hodnotě 21 milionů dolarů. Třetí největší flotila, která se stala obětí mořských živlů, skončila svou cestu u pobřeží Floridy v roce 1715. Cena nákladu deseti potopených lodí se odhaduje na čtrnáct milionů dolarů.

U pobřeží Floridy ztroskotala v červenci 1733 další „stříbrná flotila“, složená ze sedmnácti obchodních lodí. Třetího dne po vyplutí z Havany ji silný uragán doslova rozbil o pobřeží. Hodnota nákladu byla odhadnuta na dvacet milionů dolarů. Na mořském dně tak skončily poklady, které měly a také mohly změnit průběh války, kterou v té době vedlo Španělsko v Evropě ve snaze získat zpět své někdejší velmocenské postavení.

Není divu, že toto obrovské bohatství nedá dodnes některým lidem spát. Vedle amatérů jednajících na vlastní pěst vznikají i celé společnosti (často pod státní záštitou), které si kladou za cíl vyzvednout náklad z té či oné ztroskotané lodě. Ne vždy se však podaří skutečně najít tu pravou loď, ne pokaždé se i v kladném případě povede vynést z mořských hlubin to, o co jde hledačům především – zlato a stříbro. Na světlo světa se však díky jejich úsilí dostávají jiné předměty, které ležely staletí pod vodou a pomáhají rozšiřovat naše znalosti o způsobu tehdejšího života, složení společnosti, úrovni řemeslné výroby.

Záhadná zmizení se množí

Ke Španělům drancujícím Nový svět se postupně přidali Portugalci, Angličané, Francouzi, Holanďané, Němci. Atlantský oceán a zejména prostor bermudského trojúhelníku se změnily v jednu z nejfrekventovanějších oblastí světových moří. Je zákonité, že zde docházelo i ke stále většímu počtu námořních katastrof a s rozvojem spojení mezi Evropou a Amerikou vzrůstal počet lodí, které nikdy nedopluly do přístavu svého určení. Byly to pionýrské doby mořeplavby, a proto nikoho nezarazí, že řada plavidel zmizela doslova beze stopy a další byla nalezena až po mnoha letech nebo desetiletích s mrtvou posádkou či bez ní. Osud některých z nich byl objasněn až po desítkách let či dokonce staletích a v mnoha případech se teprve tehdy zjistilo, že kdysi dávno zmizela v Atlantiku ta či ona loď.

Například osud Brethren of Coast byl objasněn až 207 let po jejím zmizení. Neví se, odkud loď plula a kam, komu patřila, co a koho vezla na palubě, ani kde skončila její plavba. Roku 1957 vyplavilo moře na severním pobřeží Jamajky láhev, v níž byl nalezen útržek staré námořní mapy. Na zadní straně byl špatně čitelný text v angličtině. Pracovníkům policejní laboratoře v Kingstonu se podařilo přečíst poslední vzkaz jednoho z těch, kteří byli na palubě lodi: „Červenec 1750. Brethren of Coast hoří uprostřed Atlantiku. Nikdo nemá žádnou naději na záchranu kromě těch dvanácti, kteří násilím sebrali šalupu. Moje matko Alžběto z Londonderry: neoplakávej mě. Otče Tomáši Drydene: pečuj o mou matku a mladší sestry. Stydím se za jiné, když vidím, co se tady děje. Odvážní se ukázali být zbabělci. Okolí je plné jejich pláče. Ty, kteří se pokoušejí zachránit plaváním, pohlcují hlubiny. Kapitán se snaží udržet pořádek, ale marně. V mlčení čekám na smrt.“

Podobný byl také osud kolesového parníku President, který vyplul 12. března 1841 z britského Portsmouthu do Ameriky se 136 cestujícími. Plných osm měsíců byl osud lodě zahalen tajemstvím. Teprve v prosinci byla v moři nalezena láhev se zprávou, že loď se potopila za mořské bouře.

Třiadvacátého září 1856 zamířil z Liverpoolu do New Yorku americký parník Pacifik s 218 cestujícími na palubě. Zmizel beze stopy kdesi ve vlnách Atlantiku a také objasnění jeho osudu bylo dílem náhody. V roce 1956 spatřil jeden z příslušníků Pobřežní stráže USA u pobřeží Floridy láhev obalenou řasami a ulitami mořských živočichů. Uvnitř byl malý balíček voskovaného plátna a v něm značně vybledlý kus papíru. Byla to závěť jednoho z cestujících Pacifiku, v níž před potopením lodě odkazoval své dceři pozemky v okolí San Franciska.

Francis Drake na portrétu z roku 1590. Anglický korzár, mořeplavec, viceadmirál, politik a obchodník s otroky se stal slavným dobytím Santo Dominga v roce ١٥٨٥.

Podobných případů bychom si mohli uvést celou řadu a jejich dějištěm by mohlo být kterékoli moře na naší planetě. Mnohá z těchto plavidel zmizela i v propadlišti času a těžko se kdo ještě někdy dozví, že vůbec existovala, pokud opět nebude náhoda tak příznivá jako v předcházejících případech.

Na scénu vstupují piráti

K přirozeným nebezpečím moře se v prostoru budoucího „trojúhelníku smrti“ přidalo další, ještě nebezpečnější a záludnější, protože je vytvořili sami lidé. Málokterá oblast světových moří a oceánů proslula tolik pirátstvím jako právě Karibské moře a přilehlé prostory Atlantiku. A málokde jinde také měli piráti, nazývaní Angličany bukanýry a Francouzi flibustýry, takové možnosti k obohacení. Španělské, portugalské, britské, holandské a další lodě odvážející z obou Amerik fantastické bohatství a naopak připlouvající s bohatými zásobami a bezpočtem kolonistů, kteří si s sebou vezli celý svůj majetek, představovaly více než lákavou a také poměrně snadnou kořist. Tím spíše, že po jistou dobu poskytovaly ochranu a pomoc pirátům Anglie, Francie a Holandsko, které chtěly zničit španělskou nadvládu v Novém světě. Mezi karibskými piráty či těmi, kdo ve zdejších vodách působili, nechyběla ani tak slavná a současně obávaná jména jako Francis Drake, René Duguay-Trouin, Jean-François Nau a Henry Morgan.

Až na konci 17. století, kdy Angličané a Francouzi začali sami rabovat někdejší španělské kolonie v Americe, byly vydány přísné zákony proti pirátství. Bývalí soupeři začali spolupracovat a organizovat trestné výpravy proti pirátům, usídleným na řadě ostrovů a ostrůvků v karibské oblasti.

Nový rozmach pirátského řemesla, opět pod státní záštitou, přineslo 18. století. Zejména Angličané vybudovali silnou flotilu korzárských lodí, která se stala vítaným pomocníkem pro britské válečné námořnictvo. Služeb korzárů využily později také Spojené státy ve svém boji o nezávislost.

Soumrak pirátství v této oblasti přinesla až druhá polovina předminulého století, kdy byla na Pařížské mírové konferenci v roce 1856 přijata tzv. Pařížská deklarace formulující jednotné námořní právo. První ze čtyř článků určoval úplné zničení korzárství, což se postupně podařilo vcelku uskutečnit. Tím samozřejmě nechceme říci, že v Karibském moři či kdekoli jinde už v našem století piráti nejsou.

Popi Henry Morgan na rytině ze 17. století. Původně pirát v Karibiku,který vstoupil do anglických služeb a v letech 1680–1682 byl výkonným guvernérem Jamajky.

Stovky potopených lodí, tisíce ztracených životů a bájné poklady na dně moře, to byla krutá daň objevování Nového světa, ale především jeho bezohlednému loupení a drancování. Nikdo se tehdy nepozastavil nad tím, že v oblasti budoucího „trojúhelníku smrti“ dochází k častým námořním katastrofám a že bezpočet lodí mizí skutečně bez jediné stopy. Nebylo na tom nic neobvyklého. Stačilo jen vzít v úvahu množství i kvalitu zde proplouvajících plavidel, přírodní podmínky, piráty…

Je skutečně podivné, že legenda o záhadných jevech v budoucím bermudském trojúhelníku se nezrodila v dobách, kdy pro to byly všechny předpoklady, ale až mnohem a mnohem později. Přesto si tato oblast již v 16. století získala nedobrou pověst. Ztrácely se zde lodě, hynuli lidé, mizely obrovské poklady. Zatím v tom však nikdo nehledal něco záhadného a nadpřirozeného, mizení lodí patřilo k mořeplavbě zcela přirozeně jako autonehody k dnešnímu motorismu. Vždyť námořníci „stříbrných flotil“ před vyplutím z Havany věděli, že i za těch nejpříznivějších podmínek a okolností dopluje do Španělska jen přibližně polovina lodí.

Záhady a legendy devatenáctého století

Dostáváme se do 19. století, do století průmyslové revoluce, století pohybu. Parní stroj, elektromotor, spalovací motor, telegraf, telefon. Vzdálenosti se zmenšují – co ještě včera trvalo měsíce, to se dnes zkrátilo na týdny, dny či dokonce jen hodiny. Století velkých objevů a nadějí, století plné kvasu. Řada pověr, výmyslů i nesmyslů bere za své, věda odhaluje zákony přírody i vývoje společnosti, technika dokazuje hotové divy. Plavba z Evropy do Ameriky sice stále ještě není bez romantiky a také nebezpečí, ale nové lodě, přístroje i noví lidé dokáží pokořovat oceán rychleji a s větší jistotou. Počátkem tohoto století končí také prehistorie bermudského trojúhelníku, již uvádí poměrně malá část literatury na toto téma, a to ještě většinou neúplně. K čemu v tomto prostoru došlo po roce 1800, však již ve většině prací nechybí, i když spojitost s novějšími případy byla vyspekulována až mnohem později.

Mizejí dvě lodě v jednom roce

Loď Insurgent s 340 muži na palubě se ztratila v červenci nebo v srpnu roku 1800 a loď Pickering s devadesátičlennou posádkou zmizela v srpnu téhož roku, údajně při hledání Insurgentu. O těchto dvou lodích si můžeme říci jen to, že patřily Spojeným státům, že šlo o válečné lodě a obě vypluly z přístavu Newcastle ve státě Delaware a směřovaly na ostrov Guadeloupe.

Zmizení dvou lodí krátce po sobě pochopitelně vyvolalo velký zájem veřejnosti. Tehdejší oficiální vysvětlení vyvolá u dnešního čtenáře pouze shovívavý úsměv – obě lodě prý spolkla nějaká obrovská chobotnice. Na počátku 19. století se však našlo dost těch, kdo podobnému „vysvětlení“ uvěřili. Buďme však tolerantní, kdoví, jak se budou k některým našim vysvětlením pro dosud neznámé jevy stavět naši potomci za jedno nebo dvě století. Věřme, že i oni se spokojí jen se shovívavým úsměvem.

Legenda o krásné Theodesii

Posledního dne roku 1812 vyplula z Georgetownu poštovní loď Patriot a pod vedením kapitána Overstocka zamířila podél pobřeží do New Yorku, kde měla zakotvit po pěti dnech plavby. Počasí bylo téměř ideální a vál příznivý vítr. Do svého cíle však nikdy nedoplula a od vyplutí ji nikdo více nespatřil.

O této lodi si můžeme povědět více, protože záhada jejího zmizení se těšila po řadu týdnů pozornosti celé americké veřejnosti. Zásluhu na tom měla Theodesie Burrová-Alstonová, cestující na palubě Patriotu do New Yorku navštívit otce. Byla to devětadvacetiletá krásná a velmi inteligentní žena, manželka Josepha Alstona, guvernéra Jižní Karolíny, a dcera bývalého amerického viceprezidenta Aarona Burra.

Aaron Burr byl generální prokurátor, senátor a v letech 1801–1805 viceprezident Thomase Jeffersona. Říkalo se mu „Bouřlivák Burr“ a v roce 1804 zastřelil v souboji svého politického soka, ministra financí Alexandra Hamiltona, což předznamenalo konec jeho politické kariéry. Od roku 1812 byl právníkem v New Yorku. Zemřel v září 1836 ve věku osmdesáti let.

Její životní osudy by byly jedinečným námětem k románům pro ženy a dívky. Provdala se v sedmnácti letech za muže, kterého nemilovala, syn jí zemřel v deseti letech na malárii a Theodesie se snažila zapomenout v přepychu a bohatství, aby se nakonec bláznivě zamilovala do svého manžela.

Theodesie Burrová-Alstonová

Osud krásné Theodesie zaměstnával fantazii Američanů dlouhou dobu. Někteří tvrdili, že loď ztroskotala v bouři, jiní zastávali názor, že se stala obětí pirátů, a nechyběly ani hlasy, že šlo o sabotážní akci Angličanů, s nimiž byly Spojené státy ve válce. Přitom Angličané průjezd lodě do newyorského přístavu, který byl blokován jejich válečnými plavidly, povolili. Žádnou z možností se nepodařilo prokázat či naopak vyvrátit, a tak prostor pro další úvahy a „očitá svědectví“ zůstal i nadále dost široký.

V roce 1835 byl pozván Dr. Alex Jones k umírajícímu krčmáři v alabamském přístavním městě Mobile. Muž trpěl silnými bolestmi a co chvíli se na svém lůžku zvedl a s očima vytřeštěnýma do rohu místnosti vykřikl:

„Tam je! Tam je!“

„Kdo?“ zeptal se lékař.

„Theodesie Burrová!“

„Ale ta přece zmizela před více než dvaceti lety,“ namítl lékař.

„Já byl jedním z posádky pirátské lodě, která je přepadla,“ šeptal muž a zdálo se, že na pár okamžiků nabyl plného vědomí. „My jsme je zajali a pak…“

Před svou smrtí vyprávěl krčmář příběh o zajetí Patriota a povraždění jeho posádky i cestujících.

Snad by se jeho vyprávění nakonec i uvěřilo, kdyby se zakrátko nepřihlásil další svědek, tentokrát to byl Francouz jménem Jean Baptiste Callistre. Líčil svou plavbu na lodi Vengeance a nález zlaté kazety s iniciálami „T. A.“, která obsahovala svědectví o přepadení lodě Patriot. Když však měl kazetu ukázat, neudělal to, nejspíš proto, že si ji vymyslel.

Ve výčtu těch, kteří tvrdili, že měli s koncem lodě něco společného, bychom mohli pokračovat, bylo by to však zbytečné, nikdo nebyl schopen prokázat pravdivost svých slov. Jak však mají podobné záhady dlouhý život, se můžeme přesvědčit na tom, že ještě na přelomu padesátých a šedesátých let minulého století se našli lidé, kteří se snažili zmizení lodě Patriot a s ní i Theodesie Burrové objasnit.

Patnáctého února 1959 přinesly noviny News and Courier článek Johna Howarda Payna. Autor tvrdil, že prostudoval staré dokumenty v alabamském státním archivu a z jednoho z nich se dozvěděl, že loď Patriot byla přepadena piráty. Vylíčení události bylo velmi barvité, bohužel opět neprokazatelné. Už jen proto, že uvedený dokument v archivu jednoduše nikdy nebyl.

O čtyři roky později se News and Courier vrátil k tématu znovu. Tentokrát zase pro změnu jistý R. J. Cannady oznámil, že objevil deník Theodesie Burrové, z jehož stránek vyplývalo, že loď byla přepadena piráty. Popis události prozrazoval jediné, velkou fantazii autora.

Skutečný osud nevelké poštovní lodě Patriot a krásné guvernérovy ženy zůstane navždy tajemstvím. A snad je to i dobře. Američané by přišli o jednu z největších a nejkrásnějších záhad své historie a stoupenci bermudského trojúhelníku o jednu z lodí, která zmizela prokazatelně právě v jeho prostoru.

I slavný portrét Theodesie Burrové má se skutečnou guvernérovou manželkou jen pramálo společného. Byl nalezen jedním námořníkem v minulém století v troskách neznámé lodě a později ho od jeho bývalé a již značně zestárlé milenky získal jistý milovník umění. Tomu obraz krásné mladé ženy připomněl záhadně zmizelou guvernérovu manželku.

Příběh statečného kapitána

Opusťme však krásnou Theodesii a její osud a povězme si o jiné záhadě – o konci statečného kapitána a jeho slavné fregaty. Dne 18. června 1812 vypukla mezi Spojenými státy a Velkou Británií tzv. druhá válka o nezávislost. Její příčinou byla snaha zabránit obchodu USA s Francií. Proto britská válečná plavidla prováděla blokádu amerických přístavů a napadala americké obchodní lodě. Více než šest tisíc amerických námořníků bylo zajato a násilím zařazeno do britského loďstva.

Válečné operace probíhaly na moři i na souši a nevyvíjely se pro USA nijak příznivě. Britové obsadili i Washington a Američané dosáhli významnějšího úspěchu jen v bitvě u New Orleansu v lednu 1815. To však již byla 24. prosince 1814 podepsána mírová smlouva, která na stavu před vypuknutím války nic podstatnějšího nezměnila.

Jednou z nejúspěšnějších amerických lodí ve válce o nezávislost byla Constelation

V námořních soubojích se vyznamenalo více amerických bojových plavidel, velkých a dobře vyzbrojených fregat, které byly oproti britským fregatám rychlejší a pohyblivější. Jedna z nich se stala legendou. Jmenovala se Wasp a jejím kapitánem byl Johnston Blakeley. Jejich nejslavnějším bojovým činem se stalo v červnu 1814 potopení Reindeeru, jedné z nejlépe vyzbrojených britských lodí na tomto válčišti. O necelé čtyři měsíce později Wasp i se svou posádkou zmizela bez sebemenší stopy kdesi v Karibském moři. Jak uvádí literatura, „kapitán Blakeley, jeho statečná loď a nepokořená posádka odpluli za horizont a zmizeli navždy z očí“.

Boj lodi Constelation s francouzskou La Vegance

Wasp byla natolik známou a Američany milovanou lodí, že její zmizení bylo bezmála malou národní tragédií. Řada novinových, časopiseckých i knižních prací vydávala přání a smyšlenky za skutečnost. Nechyběly ani pokusy dávat do souvislosti zmizení lodí Patriot a Wasp, ale šlo o tak násilné kombinace, že jim nebudeme věnovat pozornost. Nakonec byla Wasp zanesena do seznamu obětí bermudského trojúhelníku a dnes u jejího jména najdeme většinou stručný zápis: „9. října 1814 vyplula do Karibského moře se 140 členy posádky. Zmizela beze stopy.“

Podívejme se na celou záležitost trochu blíže. Johnston Blakeley připlul do Spojených států z Velké Británie jako roční nemluvně se svou rodinou v roce 1782. Po studiích, kde se zajímal o matematiku, navigaci a zeměměřičství, vstoupil v roce 1800 do námořnictva. První zkušenosti získal na fregatě President, vlajkové lodi admirála Richarda Daleho. V roce 1811 sloužil na lodi Enterprise již jako první důstojník a ještě téhož roku byl jmenován kapitánem.

Kapitán Johnston Blakeley

Na počátku války se stal kapitánem lodě Wasp, jejímž úkolem bylo přepadávat britské obchodní lodě. Jako skutečná „Vosa“ se objevovala a bodala náhle a bez varování a než se stačil protivník vzpamatovat, byla pryč. Proslavila se zejména neohroženým bojem a potopením britské válečné lodi Frolic, krátce nato však byla zajata. Kapitán Blakeley s částí mužstva však Angličanům do rukou nepadl.

První květnový den roku 1814 vyplula na moře nová Wasp, vyzbrojená dvaadvaceti děly, jejíž posádku tvořilo 173 důstojníků a námořníků. Na kapitánském můstku nestál nikdo jiný než kapitán Blakeley, již jasně zářící hvězda amerického námořnictva. Dvacátého osmého června podstoupila Wasp svůj první boj. V domnění, že pronásleduje britskou obchodní loď, přiblížila se k jedné z nejlépe vyzbrojených britských válečných šalup Reindeer. Ve čtvrt na čtyři odpoledne začal boj, který vyvrcholil soubojem muže proti muži. Na palubě Reindeeru zůstalo ležet 67 mrtvých a raněných, Wasp měla 26 mrtvých a raněných. Raněn byl i kapitán Blakeley. Britové však přišli o další loď určenou k ochraně konvojů s válečným materiálem pro bojující britská vojska, směřujících k pobřeží USA.

Po opravě vyplula Wasp 27. srpna znovu na moře a 1. září se jí podařilo využít momentu překvapení a vniknout do konvoje britských obchodních lodí. Doslova před očima posádek doprovodných bojových plavidel potopila a poškodila několik lodí naložených zbraněmi a střelným prachem a zcela beztrestně odplula.

Útok lodi Wasp na britské plavidlo

Další boj svedla posádka kapitána Blakeleye s válečnou lodí Avon. Obratným manévrem se jí podařilo zasáhnout britskou loď plným zásahem svých děl a Avon se potopila. V říjnu 1814 se Blakeleyovi zdařil jiný husarský kousek: zajal velkou britskou obchodní loď Atlantu a část posádky Wasp ji dopravila 4. listopadu 1814 se zajatci do přístavu Savannah v Georgii.

Připlutí Atlanty se setkalo s obrovskou odezvou a hlášení statečného kapitána ministerstvu námořnictva o vítězných bojích zaujalo na několik týdnů první stránky většiny amerických novin. Nikdo přitom netušil, že je to poslední zpráva z paluby Wasp.

Naposledy spatřila Wasp švédská briga Adonis, která jí předala dva zachráněné poručíky z potopené americké lodě. Po pozdravu odplul kapitán Blakeley k jihovýchodu, prý přesně do středu bermudského trojúhelníku. Od té chvíle Wasp nikdo nespatřil a nebylo nalezeno nic, co by vysvětlilo její zmizení.

Brzy se o lodi a její posádce začaly vyprávět legendy, které měly se skutečností pramálo společného. Její skutečný osud zůstane už asi navždy tajemstvím. Mohla se stát obětí bouře, mohla najet na útes, mohlo dojít k výbuchu střelného prachu v podpalubí, mohlo – mohlo se zkrátka stát cokoli.

Pro úplnost dodejme, že mezi oběťmi bermudského trojúhelníku je často uváděna také loď Wasp, kterou v roce 1812 ukořistili Angličané. Prokázala jim mnoho služeb a v roce 1814 vyplula na svou poslední plavbu, z níž se nevrátila. Zmizela beze stopy někde v Karibském moři, podle neověřitelných tvrzení zhruba ve stejném prostoru jako Wasp kapitána Blakeleye. Setkala se snad obě plavidla a potopila se navzájem v boji? Byl by to asi nejkrásnější a nejromantičtější konec…

V roce 1814 – konkrétně 28. října – měla zmizet kdesi u Bermud také obchodní loď Wildcat. Loď stejného jména se čtrnácti osobami na palubě ztracená cestou z Kuby na Thompsonův ostrov je však uváděna také k roku 1824 a v obou případech nemáme k dispozici nic, čím by šlo existenci i záhadný konec „Divoké kočky“ doložit.

To samé si můžeme povědět o vojenské lodi Grampus – plula do Charlestonu, naposledy byla spatřena 3. března 1843 poblíž St. Augustine na Floridě a pak se po ní i 48 mužích slehlo moře.

Loď bez posádky

Trojstěžník James B. Chester opuštěný posádkou nalezla plachetnice Marathon 26. února 1855 v Sargasovém moři severozápadně od Azorských ostrovů. V kajutách byly převrácené židle a stoly, oděvy a osobní věci námořníků byly rozházeny v podpalubí i na palubě. Chyběly také všechny lodní dokumenty a kompas. Lodní náklad byl ale neporušen a rovněž záchranné čluny zůstaly na svém místě.

Posádka Marathonu dospěla k závěru, že „námořníci z lodě James B. Chester se nejspíš zbláznili a naskákali do moře či byli násilím uneseni“. Nic víc si nemůžeme říci ani dnes, pokud se neuchýlíme k domněnkám typu „byly objeveny stopy svědčící o tom, že cosi zaútočilo na loď, cosi vyvolalo paniku“.

Hned 1. března stejného roku měla zmizet plachetnice s parním strojem City of Glasgow. Muselo jít o velké plavidlo, vždyť na jeho palubě bylo údajně 399 cestujících a 81 členů posádky. Víc se už asi zjistit nepodaří, ani odkud a kam loď plula či kdy a kde byla spatřena naposledy.

Legendární Mary Celeste

Listopad roku 1872. Před sebou máme loď, jejíž jméno se stalo legendou a symbolem zdejší oblasti. Žádná jiná oběť bermudského trojúhelníku nebyla tolikrát vzpomínána, o žádné další nevzniklo tolik nejrůznějších prací se zajímavými údaji a hypotézami i zcela obyčejnými výmysly. Nikdo a nic, dokonce ani čas, neubraly na dramatičnosti osudu její posádky. Vydejme se i my po jejích stopách.

Brigantina Mary Celeste byla pýchou kapitána Benjamina Spoonera Briggse. Plavil se po světových mořích již víc než dvacet let a Mary Celeste byla jednou z nejlepších lodí, které kdy vedl. Byla dlouhá přibližně 36 metrů s tonáží 282 BRT a solidní konstrukcí. Postavili ji zkušení mistři svého řemesla v Novém Skotsku. Na vodu byla spuštěna 10. června 1861 pod jménem Amazon. Její první kapitán Robert McLellan zemřel devět dní po registraci lodě na zápal plic. Zlé jazyky tvrdí, že v silné opilosti spadl do moře a nachladil se – milovníci záhad v tom vidí předurčení zlého osudu brigy.

Mary Celeste ještě jako Amazon

Na první plavbě vedl Amazonku nový kapitán John (Jack) Nutting Parker. Na zpáteční cestě z Portlandu narazila loď do rybářského člunu. Po opravě odplula do Londýna a odtud zamířila do Francie, ale již poblíž Doveru měla kolizi s další lodí. A konečně do třetice všeho zlého najela Amazonka 9. listopadu roku 1867 na mělčinu u Cow Bay poblíže ostrova Cape Button. Poškozené plavidlo koupil majitel loděnice Alexander McBean a po opravě je prodal v listopadu 1868 na aukci v New Yorku loďařské společnosti J. H. Winchester and Co. Ta změnila jméno zatím smolařské lodě na Mary Celeste a svěřila ji jednomu ze svých nejzkušenějších kapitánů – Benjaminu Briggsovi.

Kapitán měl hezkou a milou ženu, ještě hezčí a rozkošnější dcerku a povolání, kterému doslova upsal duši. Jedinou bolest mu působilo dlouhé odloučení od rodiny, a proto se tentokrát rozhodl vzít s sebou na cestu do Evropy svou ženu i dcerku.

Soudky s čistým lihem pro francouzského obchodníka zaplnily téměř celé podpalubí a na lodi byla také dostatečná zásoba potravin a pitné vody. Když v pondělí 27. října 1872 za chladného rána vystupovala Sara Briggsová s dvouletým děvčátkem v náručí na nábřeží Fall River Line z kočáru, byla již Mary Celeste téměř připravena k vyplutí.

Kapitán Benjamin Briggs

Paní Briggsová se ihned pustila do zařizování kajuty, která se měla pro ni a její dcerku stát na příští dny a týdny domovem. Místa zde mnoho nebylo, třebaže kapitán vybral jednu z největších kajut. Několik skříní bylo brzy zcela zaplněno šatstvem a část oděvů proto musela zůstat ve velkém kufru. U stěny stálo lůžko pro dvě osoby, naproti němu stolek a námořníci vměstnali do kajuty i šicí stroj a harmonium – dvě věci, bez nichž si paní Briggsová nedovedla představit ani jeden svůj den.

Mary Celeste vyplula z New Yorku 7. listopadu 1872. Po lodivodovi poslala Sara dopis svým rodičům. Nikdo netušil, že to bude poslední zpráva z paluby Mary Celesty. Začal vát silný západní vítr, na moři se objevily velké vlny a Briggs se raději rozhodl vyčkat na zlepšení počasí pod ochranou ostrova Staten. Mary Celeste vyplula na volné moře teprve o několik hodin později a nabrala kurs na Azorské ostrovy.

Kapitán Moorehouse vypovídá

„V pátek 13. (!) prosince roku 1872 brzy ráno vešli do kanceláře správce gibraltarského přístavu dva muži. ‚Jmenuji se Moorehouse,‘ řekl vyšší z nich, ‚a jsem kapitánem amerického trojstěžníku lodi Dei Gratia, který včera zakotvil ve zdejším přístavu. Toto je můj první důstojník Olivier Deveau. Přišel jsem podat hlášení o okolnostech záchrany brigantiny Mary Celeste, kterou jsem našel na moři zcela opuštěnou.‘

Kapitán David Reed Moorehouse si při líčení události pomáhal lodním deníkem a často se odvolával na svědectví svého prvního důstojníka, aby vše bylo podle jeho slov ‚objasněno co nejdokonaleji a nejpřesněji‘.

Čtvrtého prosince 1872 před desátou hodinu dopoledne nechtěl důstojník konající službu na lodi Dei Gratia věřit svým očím. Neustále k nim přikládal dalekohled a prohlížel si loď plující před nimi. Část jejích plachet byla rozervána. Loď neustále měnila směr plavby.

‚To si tedy museli pořádně popít, když teď kormidelník ani neudrží kolo,‘ zavtipkoval jeden z námořníků.

Mary Celeste bloudí opuštěná na vlnách Atlantiku

Důstojník zavolal kapitána a ten si podivnou loď dlouho prohlížel dalekohledem. Pak přikázal, aby se k ní ještě více přiblížili. Bylo to přesně na 38 stupňů 20 minut severní šířky a 17 stupňů 15 minut západní délky, 590 mil západně od Gibraltaru. Obě lodě pluly západním směrem a vzdálenost mezi nimi se zkracovala.

‚Poznal jsem, že loď špatně drží směr,‘ uvedl do protokolu kapitán Moorehouse. ‚Když jsme připluli blíže, nechal jsem vyvěsit obvyklý signál sdělující v mezinárodním kódu jméno mé lodě, státní příslušnost a přístav určení. Nedostali jsme žádnou odpověď. Přikázal jsem signalizovat otázku: Nepotřebujete pomoc? Opět nepřišla žádná odpověď. Po dalším přiblížení jsem zjistil, že na palubě není živé duše. Potom jsem dokázal přečíst i jméno brigantiny: Mary Celeste.‘“

Moorehouse znal tuto loď velmi dobře, vždyť kapitán Briggs byl jeho přítel. Obě lodě kotvily před vyplutím blízko sebe v newyorském přístavu a zamířily na Atlantik krátce po sobě: Mary Celeste do Janova 7. listopadu, Dei Gratia do Gibraltaru o pět dní později.

Moorehouse přikázal spustit člun, který s devíti námořníky a prvním důstojníkem zamířil k Mary Celestě, pohupující se bezmocně na vlnách Atlantiku.

„Vyšplhali jsme se na palubu po konopných lanech visících podél trupu,“ vypovídal Olivier Deveau. „Brigantina byla nachýlena k levé straně. Kormidelní kolo se volně otáčelo sem a tam. Prohledali jsme celou loď až po nejspodnější podpalubí, ale nikoho jsme nenašli.“

Mary Celeste byla na první pohled v dobrém stavu, jen v podpalubí bylo asi metr vody, stopy po vodě byly také na kapitánském můstku, v mezipalubí a v kajutách na zádi. Přední světlík a kryt zadního skladiště byly otevřené, kryt ležel převrácen na palubě. Tvrzení o tom, že „všechna okna zadní nástavby byla pečlivě zakryta plachtovinou a zatlučena prkny“ nasvědčující tomu, že „na palubě se odehrály velmi podivné věci“, nemá oporu v dokumentech. Sklo kompasu ale bylo opravdu rozbité a oba záchranné čluny zmizely. Na stole v kapitánově kajutě ležela hromada knih, map a navigačních záznamů, na podlaze se povalovala kružítka, pravítka a úhloměry. Lodní dokumenty Mary Celesty zmizely, ale v zásuvkách kapitánova stolu zůstal větší obnos peněz. Nebyl nalezen chronometr ani sextant, zato v kajutě prvního důstojníka ležel na stole palubní deník s posledním zápisem z 24. listopadu 1872. V poledne toho dne byla loď na 36 stupních 56 minutách severní šířky a 27 stupních 27 minutách západní délky, asi 110 mil západně od Azorských ostrovů. Mary Celeste tedy s největší pravděpodobností bloudila po vlnách oceánu již jedenáctý den a k místu setkání s Dei Gratia urazila přes 500 mil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trojúhelník záhad a legend.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.