Knihy Steva Robinsona

v nakladatelství Mystery Press

JEFFERSON TAYTE

Stopy v krvi

Hluboký hrob

Poslední anglická královna

Ztracená vládkyně

Spříznění

Smrtící hry

Připravujeme

Dopisy od mrtvého

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

České vydání vzniklo na základě licenční dohody s Amazon Publishing, www.apub.com, a ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Copyright © Steve Robinson, 2017

Translation © Kateřina Niklová, 2019

Cover © Blacksheep Design, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-145-8 (epub)

ISBN 978-80-7588-146-5 (mobi)

Mé ženě Karen

Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

ČÁST DRUHÁ

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Poděkování

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy Dlouhý krok do tmy

Přečtěte si ukázku z knihy Noční motýl

Prolog

Po probuzení si uvědomila dvě věci. Zaprvé jí byla zima. Byl to takový ten chlad, jaký je cítit až v morku kostí. Jektaly jí z něj nekontrolovatelně zuby a ona chtěla, aby to přestalo. Musela být zticha, jinak ji ten muž najde.

A zadruhé se bála.

Nemohla si vzpomenout, proč se tolik bojí, instinktivně však věděla, že má strach. Byla úplně vyděšená. Kolem vládla tma, naprostá tma. Seděla skrčená s koleny přitaženými k hrudi a rukama složenýma na chodidlech. Zkusila se pohnout, končetiny měla celé ztuhlé a bolavé, nebylo tam ale dost místa. Ať už byla kdekoli, napadlo ji, že se tu musela schovat. Ano, to bylo ono. Schovávala se před tím mužem a musela tu být už nějaký čas, když jí byla taková zima.

Kde se to ale schovala a proč měla jenom jednu botu?

Snažila se přemýšlet. Kéž by si mohla vzpomenout. Sundala ruce z prokřehlých chodidel a začala jimi přejíždět po hladkých stěnách okolo. Byly tak blízko, že nemohla ani natáhnout paže. Hádala, že je v nějaké bedně, a sotva ji to napadlo, dech se jí zadrhl v hrdle, neboť ji přepadla klaustrofobie. Chtěla se odsud probít. Chtěla křičet, věděla ale, že by to byl špatný nápad.

Zaskočil ji obrázek, který jí probleskl myslí. Byl to ten muž. Zlobil se a ona před ním utíkala a snažila se někde schovat. Předpokládala, že právě kvůli němu se schovává v bedně. Jenže opravdu se schovávala? Napadla ji odpověď, nad kterou zavrtěla hlavou. V duchu uviděla svoji druhou botu, a to na podlaze doma vzadu v garáži. Ležela na zádech několik metrů od ní, natahovala se po kladivu, které zahlédla jen pár okamžiků předtím, než ji muž dostihl, a když ji strhl zpátky, pryč od kladiva, vykopla. Ztratila botu při rvačce. Neschovala se. Nepodařilo se jí utéct.

Tak proč se krčila uvnitř bedny?

Vystrašeně se zachvěla, když pochopila, že ji sem musel strčit ten muž. Konečně zaječela.

„Johne!“

Její manžel nebyl doma, když se ten muž objevil u dveří, pak ji ale napadlo, že to musel vědět. S pláčem začala bušit do stěn. Znělo to tlumeně a dutě. Ať už ji ten muž strčil kamkoli, moc dobře věděla, že s ní nemá dobré úmysly. Musela se dostat ven. Zatlačila na stěnu před sebou a zády se zapřela do té za sebou. Po chvíli se jí zdálo, že slyší prasknutí. Potom ale zaslechla další zvuk a strnula. Někde venku cvakly dveře. Ozvaly se kroky a blížily se. Zrychlil se jí dech.

Byl to ten muž.

Ztichla a ve tmě naslouchala, dokud neutichly i kroky. Potom uslyšela mužský povzdych, načež ji oslepilo světlo. Zamrkala a snažila se zaostřit. Ve stěně po její pravici se otevřela čtvercová díra ne větší než krabička zápalek. Dovnitř proniklo světlo a ona poprvé spatřila, kde je. Stěny bedny pokrývaly obrázky – miniaturní obrázky. Viděla knihovnu a několik krbů, malinké portréty lidí, které nedokázala rozpoznat. A nad sebou měla vnitřní část sedlové střechy, z níž visel mrňavý lustr. Nevěřícně se ho dotkla. Byla uvnitř domečku pro panenky, odkud byla odstraněna vnitřní patra, aby se do něj vešla.

Světlo v okýnku, které muž otevřel, zmizelo a ona se k němu otočila. To, co spatřila, ji překvapilo. Bylo to oko – jeho oko – šedé jako ocel a snadno rozpoznatelné podle jizvy, která v půlce přetínala levé obočí. Ženě se opět zadrhl dech v hrdle. Pořád netušila, co s ní má muž v plánu, obávala se ale, že to brzy zjistí.

Oko zamrkalo, jak na ni muž zaostřil.

„Chtěl jsem si být jistý, že jsi vzhůru,“ řekl a navzdory tomu, co udělal nebo se chystal udělat, nedával najevo žádné emoce, žádnou nervozitu ani vzrušení. „Ostatní byli při vědomí, když se to stalo. Tím si můžeš být jistá.“

Ostatní? Jací ostatní?

„Když se stalo co?“ zeptala se, ale muž neodpověděl.

Oko zmizelo z okýnka a interiér domečku pro panenky opět zalilo světlo. Vzápětí ucítila silný chemický pach benzínu. Slyšela, jak šplouchá o střechu nad ní. Viděla, jak teče přes okénko.

„Co chcete?“ zeptala se s panikou v hlase. „Proč to děláte?“

Jedinou odpovědí jí bylo nezaměnitelné škrtnutí zápalky. Zaškrábala a zaprskala, pak se u okýnka znovu objevilo mužovo oko.

„Jefferson Tayte ví proč,“ řekl a ukázal jí plamínek.

Pak hodil zápalku dovnitř.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

O deset dnů později

Usazen vzadu ve voze, které pro něj federální vláda poslala na mezinárodní letiště Dulles, cítil Jefferson Tayte uspokojení nad tím, že je zpátky doma ve Washingtonu, DC – třebaže kvůli vážnosti situace, která ho povolala zpátky, netrval ten pocit dlouho.

Před čtyřiadvaceti hodinami byl se svojí snoubenkou, profesorkou Jean Summerovou, v Londýně a užívali si poslední společný večer předtím, než Jean bude muset vyrazit do Skotska na seminář o počátcích skotské monarchie. Nyní dělal společnost Federálnímu úřadu pro vyšetřování. Ještě stále nevěděl proč a nedostatek informací ho začínal příšerně frustrovat. Věděl jen to, že někdo zemřel, a smrt toho člověka nějak souvisela s ním. Stačilo to na to, aby nasedl do letadla, zatím si ale nebyl tak úplně jistý, jestli je tu proto, aby pomohl, nebo jako podezřelý.

Sedadlo spolujezdce bylo prázdné. Vedle Tayta, na druhé straně jeho aktovky a vaku na obleky, seděl muž, který ho osobně uvítal u letadla, velicí zvláštní agent Jordan Reese – muž pověřený vedením vyšetřování. Byl stejně vysoký jako Tayte, ale štíhlý a svalnatý. Byl to Afroameričan s krátce zastřiženými vlasy a stínem vousů na tváři, jehož tmavě šedý trojdílný oblek Taytův hnědý dvojdílný a věčně pokrčený zahanboval.

„Děkuju vám za trpělivost, pane Tayte,“ řekl Reese a upravil si kravatu, která byla stejně inkoustově modrá jako jeho košile. „Omlouvám se za to, že jsem vám doposud neposkytl víc informací, než ale přejdeme k detailům, rád bych vám napřed ukázal, proti čemu stojíme.“

Nacházeli se tři kilometry od Kapitolu a jeli kolem McMillan Parku, který byl od druhé světové války obehnaný plotem a až na několik výjimečných příležitostí pro veřejnost nepřístupný. Stmívalo se. Ve slábnoucím říjnovém světle viděl Tayte přes plot z ostnatého drátu betonová sila bývalé pískové úpravny vody, na jejímž místě byl pětadvacetiakrový park zřízen. Přiléhal k vodní nádrži McMillan Reservoir s rozlehlou sítí podzemních katakomb, která byla nyní uzavřená a opuštěná. Uměl si představit, že by to mohlo být skvělé místo pro vraždu, a pokud se případu ujala FBI, muselo jít o něco víc než jen o obyčejnou vraždu.

Auto zajelo k černé kovové bráně, kterou ihned otevřel muž ve známé tmavě modré uniformě metropolitní policie. Hned za branou stály dva policejní vozy, a skutečnost, že jejich majáky neblikaly, Taytovi prozradila, že situace je už díky bohu pod kontrolou.

„K vraždě došlo tady?“ zeptal se Tayte, který se rozhlížel kolem, zatímco mířili k prvnímu ze sil. „Je to místo činu?“

Reese kývl. „V brzkých ranních hodinách tu zavraždili dva muže. Dvojčata.“

„Dvojnásobná vražda,“ zamumlal si Tayte pro sebe.

Reese se trpce zasmál. „Jde o mnohem víc.“

Vozidlo zastavilo před silem, které bylo, stejně jako všechna ostatní, jež minuli, zčásti obrostlé břečťanem. Řidič zůstal ve voze, zatímco Reese vystoupil.

„Prosím, následujte mě, pane Tayte,“ požádal, když vykročil.

Tayte nechal aktovku na sedadle a šel za Reesem k velkému obloukovému vchodu naproti silu. Těžké šedé dveře byly otevřené a visely nakřivo na jednom rezavém pantu. Vchod hlídal další příslušník metropolitní policie. Reese mu ukázal svůj odznak, načež byli vpuštěni dovnitř. Po široké vybetonované rampě se dostali do podzemních katakomb, kde dříve probíhal proces pískové filtrace, který upravoval a čistil většinu pitné vody ve městě. I po tolika letech cítil Tayte pod svými polobotkami udusaný písek a vzduch čpěl po vlhkém betonu. V nejbližším okolí vládlo šero, Tayte však brzy poznal, kam míří, a to podle reflektorů rozestavěných okolo místa činu.

„Těla jsou pořád tady?“ zeptal se trochu znepokojeně. Pokud tomu tak bylo, chtěl se na ten šok připravit. Napřed ho překvapilo, že v tak dutém prostoru nemá jeho hlas žádnou ozvěnu, potom však pochopil, že je tomu tak kvůli řadě sloupů, které podpíraly klenbu děleného stropu jen kousek nad jeho hlavou.

„Ne, už jsme tu skoro hotoví,“ řekl Reese. „Napadlo mě, že by bylo dobré, abyste viděl, jak oběti zemřely, než odstraní tu věc, kterou vrah použil, a odvezou ji na další zkoumání.“

Tayte se zadíval na zařízení, o kterém Reese mluvil. Jednalo se o nádrž velkou asi metr dvacet na metr dvacet a metr osmdesát vysokou. Zdála se být zhotovená z tvrdého plexiskla, v každém rohu a po stranách vyztuženého ocelovým rámem. Zleva byla k nádrži připojena hadice s vodou a poklop nádrže byl zvednutý asi na padesát centimetrů. Jak se Tayte blížil, všiml si, že podlaha je mokrá. Hádal, že nádrž byla plná, než ji policie po objevení těl vypustila. Uvnitř nádrže se nacházela další silná vrstva plexiskla, ke kterému byla připevněna židle opatřená koženými popruhy na kotníky a zápěstí a dalším přes břicho. Identická židle stála i venku před nádrží, postrádala ale popruhy a nebyla ani připevněná k podlaze.

„Vidíte tu krabici vedle nádrže?“ řekl Reese a ukázal. „Je v ní pérový pant a navíjecí mechanismus, který uvolňuje páku a zvedá víko. Jakmile se zavře, nedá se zevnitř otevřít.“

„Co se tu stalo?“ zeptal se Tayte a svraštil obočí, když se pokusil představit si to.

„Oba bratři se utopili,“ řekl Reese. „Když objevili jejich těla, jeden měl v ústech roubík a byl přivázaný k židli. Druhý se volně vznášel ve vodě. Vrah se napíchl na starý vodovodní řad, ze kterého nádrž naplnil.“

Reese vzal do ruky židli před nádrží a zatřásl s ní. „Naší nejlepší teorií je, že jeden z bratrů se probral tady na té židli. Je v ní tlakový spínač, takže když vstane, spustí se voda. Uslyší ji, otočí se a uvidí bratra v nádrži, jak se snaží osvobodit, zatímco voda stoupá. Rychle zváží své možnosti. Zatahá za hadici, protože si myslí, že tak zastaví přítok vody, je ale příliš dobře upevněná a nemůže s ní hnout. Napadne ho, že by mohl najít něco ostrého a hadici přeříznout, třeba zároveň i přivolat pomoc, jenže voda stoupá příliš rychle. Jestli odejde, bratr se utopí. Uvidí popruhy, které poutají bratra k židli, a řekne si, že když se postaví na tu svoji, může do nádrže vyšplhat. Pak už postačí popruhy rozepnout a oba můžou vylézt ven. Jenže přesně to od něj vrah očekává. Chce, aby skočil dovnitř a pokusil se bratra zachránit.“

„A přišel tak sám o život,“ řekl Tayte pro sebe. Věděl , že by patrně jednal stejně.

Reese kývl. „V nádrži je další senzor. Když bratr, který byl předtím venku, vlezl dovnitř, aby toho druhého zachránil, senzor zabouchl víko a obě dvojčata uvěznil. Nádrž se naplnila a oni se utopili.“

Tayte se otřásl, když si osud obětí představil. Celá ta past byla hrozivá. „Připadá mi to jako dost komplikovaný způsob, jak někoho zabít,“ namítl, když si zařízení znovu prohlédl. Zamračil se. „Jak sem ten vrah všechno to vybavení dostal?“

„To je skvělá otázka, pane Tayte. Náš vrah vše očividně nějaký čas plánoval. Patrně sem to zařízení přinesl kus po kuse a schoval ho tu, dokud ho nepotřeboval. Musel ho sestrojit přímo tady. Není možné, aby sem tu nádrž dostal v jednom kuse.“

„Co zabezpečení? Jsou tu nějaké kamery?“

„Tady dole ne. Dostal se sem drátěným plotem v místě, kde zarostl břečťanem. Jestli pletivo vždy po odchodu vyspravil, nějaký čas by se na to nepřišlo. Je tu dvacet filtračních jednotek. Tuhle si pravděpodobně vybral pro její polohu, protože věděl, že ho tu nikdo neuvidí.“

Tayta napadla další otázka. „Proč tady?“ zeptal se. „Vím, že je tu klid – jakmile dal všechno dohromady, mohl si tu v klidu dělat, co chtěl, jenže v DC musí být stovka vhodnější míst s lepším přístupem pro všechno to zařízení. Třeba nějaké nepoužívané skladiště.“

Reese se odvrátil od nádrže. „Doufám, že v tom nám pomůžete vy, pane Tayte.“ Vykročil zpět k východu. „Pojďme odsud. Potřebuju vám ukázat ještě něco.“

Tayte ho následoval a byl rád, že se znovu dostane na čerstvý vzduch. Když nasedli zpátky do vozu, zeptal se: „Povíte mi konečně, co má tohle všechno společného se mnou?“

„Ano, povím,“ řekl Reese, „ale nebude se vám to líbit.“

Reese úřadoval v pobočce FBI na Čtvrté ulici v severozápadním kvadrantu města číslo 601. Vzal Tayta do malé, spartánsky zařízené místnosti, kde na ně čekala žena s aktovkou na klíně. Když vstoupili, odložila ji na zem a vstala.

Reese ji pozdravil kývnutím. „To je slečna Mavroová, jedna z našich analytiček,“ představil ji a Tayte se na ni usmál.

„Jefferson Tayte,“ řekl a skoro upustil vak na obleky, jak si nešikovně přendával aktovku z ruky do ruky a snažil se rozhodnout, jestli si s ní má formálně potřást pravicí.

Ještě pořád to zvažoval, když Reese řekl: „Mavroová si přečetla vaši složku. Ví, kdo jste.“

„Ovšem,“ odvětil Tayte.

Nelíbila se mu představa, že na něj má vláda složku, řekl si ale, že tak je tomu asi s většinou lidí, kteří žijí v DC. Byl zvědavý, co v ní asi stojí. Určitě nic vzrušujícího.

Reese si svlékl sako a přehodil ho přes opěradlo své židle. Tayte sledoval, jak z vnitřní kapsy saka vytáhl dlouhé stříbrné pouzdro na doutníky a položil ho na stůl před sebou. Udělal to s velkou péčí, jako by pro něj hodně znamenalo. Tayte uchváceně sledoval, jak Reese pečlivě rovnal rytinami zdobenou stříbrnou tubu, dokud nebyla dokonale souběžná s okrajem stolu.

„Tady Mavroová je jednou z našich nejlepších analytiček,“ dodal Reese a zdánlivě nevnímal, jakou pozornost jeho malý rituál s pouzdrem vyvolal.

„Vsadím se, že to říkáte všem analytikům, které přetáhnete z ústředí,“ prohlásila Mavroová a zlehčila tak jeho kompliment.

„No, možná ano,“ připustil Reese a pousmál se. Taytovi řekl: „Slečna Mavroová s vámi každopádně bude úzce spolupracovat, dokud tu věc nerozlouskneme.“

Když se všichni usadili, Tayte si slečnu Mavroovou lépe prohlédl. Vypadala na něco přes třicet a byla celkem drobná, měřila jen asi metr šedesát, a k tomu dost podsaditá. Napadlo ho, že má silné kosti stejně jako on. I její krátké, mírně zvlněné vlasy byly skoro černé jako ty jeho. Sepnuté na stranu, pryč z čela, jí rámovaly kulatou tvář s hladkou, bledou pletí, což byl patrně důsledek toho, že většinu času trávila v kanceláři, kde louskala čísla. Na sobě měla černé kalhoty a bílou košili s krátkými rukávy. Líbil se mu její styl. Byl hezký a jednoduchý.

Reese otevřel složku a vytáhl z ní několik listů papíru. „Dobrá, takže vám krátce shrneme náš problém a jak si stojíme. Dvojčata v úpravně nebyla vrahovými prvními oběťmi.“

„Sériový vrah?“ zeptal se Tayte. Hádal, že půjde o něco takového, když se do věci zapojila FBI.

„Obávám se, že ano. Vraždy dvojčat nesou čísla tři a čtyři.“

Reese posunul před Tayta fotografii blonďaté ženy na prosluněné pláži a se třpytící se řekou za zády.

„To v pozadí je Potomac?“

„Ano, je. Fotka byla pořízená přímo tady v DC asi před dvěma měsíci. Je to nejnovější fotografie, jakou její manžel měl. Je to první oběť našeho zabijáka – Annabel Rogersová, věk třicet jedna. Její ostatky objevili hasiči, když likvidovali požár v domě na severozápadě města. Zvláštní bylo, že dorazili těsně potom, co požár vypukl. Je nepravděpodobné, že by si ho někdo mimo dům tak brzy všiml. Můžeme teda předpokládat, že telefonát na linku 911 proběhl ještě před vzplanutím požáru.“

„Volal vrah,“ řekl Tayte, než to mohl udělat Reese. „Existuje záznam toho hovoru?“

„Ano, existuje. Sám jsem si ho poslechl. Slyšel jsem jenom ženský křik. Vrah vůbec nepromluvil. Telefonní číslo bylo rychle vysledováno na adresu, kde našli Rogersovou. Když dorazili hasiči, hořel oheň jen tak dlouho, aby ji zabil, ale ne aby bylo těžké ji identifikovat. Věříme, že pro vraha bylo důležité, abychom ji poznali. Další divnou věcí je, že než ji vrah zapálil, strčil ji do domečku pro panenky. Na místě činu byly nalezeny jeho neporušené části a na konferenčním stolku opodál ležela hromádka miniaturního nábytku.“

Tayte potřásl hlavou. Byla to hrozivá připomínka příběhu, který se dozvěděl, když před několika měsíci pracoval na vlastní rodinné historii v Německu. „Kdo by provedl něco takového? Proč domeček pro panenky?“

„Opět doufám, pane Tayte, že právě to mi vy a slečna Mavroová brzy povíte.“

Reese posunul před Tayta další fotografii. „To je vrahova druhá oběť, Randall Edwards. Bylo mu padesát devět let. Zabilo ho pět výstřelů potom, co ho s roubíkem v ústech přivázali ke stromu v Lincoln Parku.“

„Já u Lincoln Parku bydlím,“ řekl Tayte. Šokovalo ho, že někdo provedl něco takového tak blízko jeho domova.

„My víme,“ řekl Reese. „Na té vraždě je divné to, že Edwards v podstatě zastřelil sám sebe.“

„Sebevražda?“

„Ne, sebevražda to rozhodně nebyla, asistovaná ani žádná jiná. Edwards se na ní dobrovolně nepodílel. U jeho nohou našli poleno. Paže mu zůstaly volné, aby to poleno mohl držet ve vzduchu. Byl k němu totiž uvázaný rybářský vlasec. Druhý konec byl připevněný ke spoušti zkrácené brokovnice na větvi asi metr dvacet daleko. Když Edwardovy paže zeslábly natolik, že už nedokázal poleno udržet, což rozhodně nemohlo s ohledem na jeho věk a velikost a tíhu polena trvat dlouho, brokovnice vypálila.“

„Rozhodně to ale umožnilo vrahovi zmizet z parku,“ namítl Tayte.

„Jo, to jo. Někdo nahlásil, že slyšel výstřel, pak našli Edwardsovo tělo.“

Reese posunul k Taytovi třetí fotografii. „To nás přivádí k vraždám číslo tři a čtyři, k našim dvojčatům, Bobbymu a Leemu Mastersonovým, věk dvacet čtyři. Viděl jste, kde a jak je zavraždili. Oba studovali na fotbalové stipendium na vysoké a nepochybně byli otcovou pýchou a radostí. Dům jejich rodičů byl plný všelijakých trofejí.“

Fotografie ukazovala bratry ve fotbalových dresech a chráničích. Byli sehnutí k fotoaparátu s pažemi kolem ramen toho druhého, jako by čelili soupeři. Tayte viděl jenom ztrátu, kterou fotografie reprezentovala, a z celého srdce si přál, aby si zabiják nepřipsal pátou oběť.

„Jak víte, že všechny ty vraždy spáchala jedna osoba?“ zeptal se. „Chci říct, že kromě nezvyklého a zjevně předem promyšleného způsobu provedení jsou velmi odlišné.“ Bizarní povaha vražd, místa činu a krátké časové rozestupy možná vedly FBI k závěru, že mají co do činění se sériovým vrahem, ze způsobu, jakým se Reese vyjadřoval, si však Tayte vyvodil, že si tím jsou absolutně jistí. Muselo v tom být něco víc. „Co ještě máte?“

Reese se opřel. Položil dlaň na pouzdro na doutníky a začal ho pomalu převalovat sem a tam. „Tady přicházíte na řadu vy,“ řekl. Kývl k Mavroové: „Mohla byste panu Taytovi ukázat, na čem pracujete?“

Mavroová se natáhla dolů, uchopila aktovku vedle své židle a položila ji na stůl. „Víme, že všechny vraždy spáchala stejná osoba, protože na všech místech činu zanechala vizitku.“ Mavroová vytáhla z kufříku tři výtisky. Posunula je po stole k Taytovi a ke každé z fotografií přiložila jeden ve sledu, v jakém byly nalezeny. „Rodokmeny,“ řekla. „Nebo aspoň jejich části. Jsou na nich sice jiná jména, napsala je ale stejná ruka stejným způsobem a na stejném papíře.“

Tayte se předklonil, protože spojení s jeho profesí genealoga popíchlo jeho zvědavost. Přimhouřil oči a začal papíry studovat. Jednalo se o několik jmen vepsaných do neúplného genealogického kruhového diagramu, každý přitom vycházel ze jména uprostřed, které ihned upoutalo Taytovu pozornost, což nepochybně i mělo. Žádné ze jmen ale nepoznával. Rovněž se zdálo, že nijak očividně nesouvisí s oběťmi, u jejichž těl byly diagramy zanechány.

„Začali jsme na nich pracovat krátce po druhé vraždě,“ řekla Mavroová, „hned jak metropolitní policie připsala vraždy Annabel Rogersové a Randalla Edwardse stejnému pachateli.“

„FBI se zapojuje do všech případů sériových vražd?“ zeptal se jí Tayte.

„Ne do všech, ale často. V tomto konkrétním případě bylo jasné, že kromě lidí navíc a pokročilých forenzních metod, které může FBI nabídnout, bude zapotřebí i znalostí našich specialistů, abychom vraha dostali před soud.“

„Kvůli spojení s genealogií?“ hádal Tayte a znovu pohlédl na kruhové diagramy. „Co jste zjistili?“

Mavroová zavrtěla hlavou. „Zatím nic moc. Prověřili jsme jména uprostřed diagramů a soustředili se na to, abychom mezi nimi našli nějaké souvislosti.“

„Jenže jediná souvislost, kterou jsme objevili, jste vy,“ řekl Reese.

Od chvíle, co mu Reese zavolal, Tayte uvažoval, kdy se dostane k tomu, co má celá ta věc společného s ním. Zdálo se, že konečně nastala ta chvíle. Reese měl jeho plnou pozornost.

„Když jsme hovořili s rodinami obětí a ukázali jim, co pachatel zanechal na místech činu, možné spojení s rodinnou historií, pokaždé padlo vaše jméno. Manžel Annabel Rogersové nám řekl, že si vás kdysi najala, abyste sestavil její rodokmen. Dcera Randalla Edwardse, paní Andrea Hutchinsonová, tvrdila, že vás požádala, abyste zapracoval na předcích jejího manžela. U dvojčat Mastersonových nám jejich matka řekla, že její sestra, paní Wanda Delacruzová, se zajímá o rodinnou historii. Paní Delacruzová nám potvrdila, že i ona v minulosti využila vašich služeb. Zdá se, pane Tayte, že někdo zabíjí vaše bývalé klienty nebo jejich blízké rodinné příslušníky.“

To odhalení vyrazilo Taytovi dech. „Proč?“ hlesl zmateně. „Jak o nich vrah vůbec ví?“

„To jsou dvě velmi dobré otázky,“ souhlasil Reese. Předklonil se, zkřížil paže před sebou a svaly mu přitom napnuly rukávy košile. „Byl bych rád, kdybyste mi na ně odpověděl, předpokládám ale, že o tom nic nevíte, že?“

Tady to bylo: řeč Reesova těla a tón jeho hlasu Taytovi potvrdily, že o něm Reese stále pochybuje, dokonce i teď, když za ním dobrovolně přiletěl až z Anglie.

Přimhouřil oči. „Vy si myslíte, že v tom mám prsty, že ano?“

„Zrovna teď nevím, co si mám myslet, pane Tayte. Odpusťte mi moji otevřenost, ale kdyby bylo po mém, držel bych vás pěkně stranou, dokud bych si tím nebyl jistý.“

„Jak už jsem vám řekl – když k těm vraždám došlo, byl jsem se svojí snoubenkou v Anglii.“

Reese vzal do ruky pouzdro na doutníky a ukázal jím na Tayta. „Ověřili jsme si, že jste byl v cizině,“ řekl a při řeči mával pouzdrem jako obuškem. „A věřte mi, kdybyste neměl tak neprůstřelné alibi, vedli bychom teď docela jiný rozhovor. Takže mi povězte – jak je možné, že toho náš pachatel o vašich bývalých klientech tolik ví?“

„Netuším,“ pravil Tayte upřímně. „Ale zjistím to, pokud mi dáte šanci.“ Nelíbila se mu představa, že ho Reese podezřívá, že má s těmi vraždami něco společného, ať už byl v té době ve Státech nebo ne. Chtěl v tom udělat jasno, pokud to půjde, ze všeho nejvíc ale chtěl pomoct zastavit toho, kdo za tím byl.

Znovu promluvila Mavroová a přetnula tak napětí. „Znáte některá z těch jmen v diagramech, pane Tayte?“

Tayte se zhluboka nadechl a znovu se obrátil k diagramům. „Jsou tu dvě z příjmení, o kterých jste se už zmínili,“ řekl. „Hutchinson je zmíněn v diagramu zanechaném na místě činu vraždy Rogersové. Delacruz v diagramu nalezeném u Randalla Edwardse.“

„To už nám došlo,“ řekl Reese.

„Odpovídají jménům vašich klientů,“ dodala Mavroová, „ale nejsou to ve skutečnosti oni.“

„Ne,“ potvrdil Tayte. „Křestní jména se liší a data sahají příliš hluboko do minulosti.“

„Zaujalo vás ještě něco jiného?“

Tayte zavrtěl hlavou. „Já nevím. Možná.“

„Možná?“

Tayte poklepal na střed diagramu nalezeného na místě činu Rogersovy vraždy. „Jméno Simmonds znám, nevzpomínám si ale odkud. Možná proto, že jsem pracoval na předcích těch rodin, já ale při své práci nacházím spoustu jmen. Vždycky jde o jména a data a já se genealogii věnuju po profesní stránce už víc než dvacet let – víc než půlku svého života. Za tu dobu jsem měl stovky klientů a většina z nich bydlela přímo tady v DC nebo v okolí.“

„Ptal jste se, proč by chtěl někdo vraždit vaše bývalé klienty,“ řekl Reese. „Napadá vás nějaký důvod, ať už jakkoli nepravděpodobný?“

Při tom pomyšlení se Taytovi udělalo zle. Chtěl na vzduch.

„Rozčílil jste při své práci hodně lidí?“ pokračoval Reese.

Tayte tu představu málem zavrhl. Dělal pro lidi dobré věci. Dával je dohromady s širší rodinou, obeznamoval je s minulostí jejich předků. Jak by něco takového mohlo někoho rozzlobit natolik, aby začal zabíjet jeho bývalé klienty? Pravda ale byla, že několik lidí skutečně naštval. Při odhalování minulosti se mu často stávalo, že narazil na lidi, kterým by bylo milejší, kdyby minulost zůstala pohřbená. Někteří se ho pokusili násilím donutit, aby přestal, jiní zvolili pasivnější přístup a jednoduše mu odmítli pomoct. Ať tak či onak rozhodně během let několik lidí rozčílil.

„Zjevně tu jde o osobní věc, pane Tayte,“ řekla Mavroová. „Pachatel musel vědět, že si jeho oběti dřív nebo později spojíme s vámi.“

To dělalo Taytovi starosti. „Nevím, proč někdo vraždí moje klienty,“ řekl zamyšleně a stále trochu šokovaně. „Ano, při své práci čas od času někoho namíchnu. Ale ne, nevím o nikom, kdo by provedl něco takového.“

„Mohl byste o tom popřemýšlet?“ požádal Reese. „Dát nám seznam jmen? Budeme tak mít kde začít.“

„Ovšem,“ řekl Tayte. Vážně se na Reese zadíval. „Chci udělat vše, co bude v mých silách, abych vám pomohl.“

„To rád slyším, protože si můžete být zatraceně jistý, že náš vrah už přinejmenším vyhlíží další oběť. Možná nemáme moc času. Podle současného vzorce zabíjí každých pět dnů, raději na to ale nespoléhejme. Musíme pracovat rychle a začneme vaším seznamem. Slečna Mavroová se zítra brzy ráno zastaví u vás doma, abyste spolu mohli začít pracovat na těch diagramech.“

Tayte kývl. „Hned, jak se vrátím domů, projdu si záznamy. Dám pro vás něco dohromady.“

„Dobře. Mějte ale na paměti, že i když asi sedmnáct procent sériových vrahů v USA jsou ženy, v tomto případě je to rozhodně muž. Způsob vraždy Mastersonových navíc naznačuje, že jde o muže s nadprůměrnou fyzickou silou. A neudělejte tu chybu, že byste si myslel, že sérioví vrazi spadají do jedné určité etnické skupiny, jak se vás snaží přesvědčit zábavní průmysl. Ne všichni sérioví vrazi jsou běloši. Dávají ale přednost známému území – zóně komfortu. Obvykle nezabíjejí v různých státech, pokud je ovšem jejich zaměstnání nezavádí někam daleko, to se ale u zabijáků vraždících podle určitých vzorů stává velmi zřídka. Prozatím došlo ke všem vraždám v DC, takže hádám, že právě tady náš pachatel žije. Sérioví vrazi taky často operují v blízkosti domova nebo místa zaměstnání. Pravděpodobně se nejedná o žádného podivína, který by nezapadal – aspoň ne navenek. Naším vrahem je mnohem pravděpodobněji přátelský chlapík ze sousedství, který staré paní odvedle ochotně pomáhá vynášet odpadky. Nebo pracující matka, která sedí vedle vás v kanceláři. Sérioví vrazi dokonale splývají se zbytkem společnosti, proto jejich odhalení často trvá tak dlouho, takže mějte otevřenou mysl. Zrovna teď by naším vrahem mohl být prakticky kdokoli.“

Reese vstal, čímž naznačil, že schůzka je u konce. „Jestli na něco přijdete,“ dodal, „na cokoli, chci být první, kdo se o tom dozví. A nechci, aby kdokoli z vás dvou riskoval a jednal na vlastní pěst. Na to mám spoustu dobře vycvičených terénních agentů.“ Odmlčel se. Potom Mavroové řekl: „Jsem si dobře vědom toho, že jste pracovala v terénu, slečno Mavroová, už je to ale dávno. Chci, abyste zůstala v pozadí. Pomozte nám zjistit, kdo to dělá.“ Obrátil se k Taytovi. „S ohledem na to, co víme, bych řekl, že pachatelem je někdo, koho znáte nebo aspoň kdo zná vás.“ Reese mu podal vizitku. „Kdybyste cokoli potřeboval, dejte mi vědět.“

Někdo, koho znám… Byla to znepokojivá myšlenka, která v Taytovi vyvolala ještě naléhavější touhu jít ven a nadýchat se čerstvého podzimního vzduchu. Zůstaňte v pozadí, řekl Reese a Tayte měl v úmyslu přesně to udělat.

Kapitola druhá

Když Tayte otevřel dveře svého přízemního bytu o jedné ložnici na stromy lemované North Carolina Avenue v severozápadní části města a vešel dovnitř, mysl mu přetékala otázkami. Doma nebyl celé měsíce, už od léta, a musel připustit, že mu to tu moc nechybělo. Udělal ze svého bytu ráj pro samotáře. Byl spartánsky zařízený s bíle vymalovanými stěnami a dřevěnými podlahami a bez pokoje pro hosty, ne že by to byl problém. Na rohožce se výmluvně navršily reklamní letáky. Prokopal si cestu jejich tříměsíční vrstvou a věděl, že dřív nebo později je bude muset roztřídit pro případ, že by se mezi nimi přece jen skrývalo něco důležitého. Stávalo se to málokdy. Odložil aktovku a vak na obleky a řekl si, že mu to ještě víc usnadní rozhodnutí, kde budou s Jean bydlet, až se vezmou. Rád bude žít, kdekoli bude ona chtít, a v jakémkoli domově, který pro ně bude chtít vybudovat.

To ale byly úvahy na jindy.

Stejně jako jeho vlastní rodinná historie, do jejíhož zkoumání se pustil, jakmile odhalil jména svých biologických rodičů. Všechny jeho plány se zadrhly, když mu zavolal zvláštní agent Reese. Přesně si vzpomínal, co v tu chvíli zrovna dělal. Byl s Jean v jejím apartmá v Londýně a pomáhal jí sklízet ze stolu po romantické večeři. Dokonce si pamatoval i sladkobolnou zamilovanou píseň od Luthera Vandrosse, která se linula ze sterea.

„Pan Jefferson Tayte?“ řekl Reese, když Jean vyšla z kuchyně a podala mu jeho mobil.

„Ano, jsem Tayte. Kdo je to?“

„Jmenuju se Jordan Reese. Pracuju pro FBI.“

„FBI? Jak vám můžu pomoct?“

To už hudba zmlkla a Jean ho chytla za paži a poslouchala. Tvářila se stejně ustaraně jako on.

„Omlouvám se, že vás ruším, musím vám ale položit několik otázek.“

„O co jde?“

„K tomu se dostanu. Zaprvé, můžete mi říct, jestli už jste v Anglii dlouho?“

„Jak víte, kde jsem?“

„Díky vašemu mobilu. Jste tam už dlouho?“

„Několik měsíců.“

„Může to někdo potvrdit?“

Taytovi se nelíbil směr, kterým se rozhovor ubíral. „Ano, moje snoubenka. Je hned tady vedle mě. Chcete se jí zeptat?“

„Ne, to prozatím stačí.“

„Prozatím? Podívejte, povíte mi, o co tu jde, nebo ne?“

„Pane Tayte, vedu vyšetřování vraždy, která se vás týká. Víc vám zatím říct nemůžu. Ocenili bychom, kdybyste sem přijel a promluvil si s námi.“

„Do DC?“ Tayte tomu nemohl tak docela uvěřit.

„Ano, do DC. Můžu vám sehnat letenku na zítřek.“

Tayte se odmlčel, a než znovu promluvil, zadíval se Jean do očí. Měl s ní jet do Skotska na celotýdenní seminář o skotské monarchii, kterého se účastnila. Zamluvili si společný pokoj. Plánoval s ní strávit večery. Jak by to mohl teď udělat? Pokud se nevrátí zpátky do DC, aby pomohl FBI s vyšetřování, bude to vypadat, že je do toho, co se děje, zapletený. Taky chtěl vědět, proč si FBI myslí, že se ho celá věc týká.

„Pošlete mi potřebné informace,“ povzdychl si. Viděl v Jeaniných očích zklamání. Cítil se stejně.

Když zavěsil, políbil ji a přistoupil k CD přehrávači. „Máme aspoň dnešek,“ řekl a stiskl tlačítko Play. A zatímco ticho naplnily hedvábné tóny Luthera Vandrosse, objal ji a pomalu spolu kroužili, propletení jako jedno tělo.

„Budeš opatrný, že ano?“ pošeptala mu Jean do ucha.

„Znáš mě,“ řekl Tayte s úsměvem.

„Právě toho se bojím.“

Tayte ji znovu políbil. „Neboj. Budu v pořádku. Hned po přistání ti zavolám.“

Stalo se to teprve včera, ale už teď mu chyběla.

Bylo něco po šesté večer a na ulice DC začala padat noc. Tayte si pověsil sako, rozsvítil, zapnul topení a zamířil rovnou ke kávovaru, zatímco si pořád dokola rozebíral, co ten den viděl a slyšel. Třebaže by rád myslel na Jean a na časy, které spolu strávili, zrovna teď se potřeboval soustředit, protože v sázce byly životy lidí – jeho bývalých klientů, za které se cítil nesmírně odpovědný. Na pultě v kuchyni stála malá televize s plochou obrazovkou, jediná, kterou vlastnil a na které sledoval jen televizní zprávy. Zíral na černou obrazovku, ztracený v myšlenkách.

Kdo to dělá?

Byl to někdo, koho znal nebo aspoň kdo znal jeho. Jenže kdo?

Odkud ví, kdo byli moji klienti?

Tayte neměl nejmenší tušení.

Co znamenají ty kousky genealogických kruhových diagramů? Jaký vzkaz se zabiják snaží zanechat?

Diagramy, které viděl, nebyly jeho. Byly hrubě nakreslené a ani zdaleka ne kompletní, obsahovaly pouze hrstku jmen. Až Mavroová ráno dorazí, bude si je muset lépe prohlédnout. Nalil si kávu, silnou a černou, a přemýšlel, kde vůbec s hledáním odpovědí začít.

Proč moji klienti?

Věděl, že tohle je úkol číslo jedna – seznam jmen, který slíbil Reesovi. Někdy během své kariéry, v důsledku jednoho ze svých úkolů, někoho skutečně hluboce rozčílil. To muselo být ono. Otevřel jednu z kuchyňských skříněk a vytáhl z ní nový pytlík čokoládek Hershey’s, které mu měly pomoct přečkat noc, která bude, jak si uměl představit, hodně dlouhá. Strčil si pytlík pod paži a s hrnkem kávy v ruce se vydal do svého archivu, kde zůstal stát a rozhlédl se po šedých kartotékách, které během let vystavěl podél stěn.

Tayte si začal budovat kariéru ještě před rozmachem digitalizace a online archivů, a třebaže se s elektronickým světem mezitím dobře obeznámil, adaptoval se na něj jen pomalu. Záznamy z posledních několika let sice měl v digitální podobě, v archivu ale od všeho uchovával papírové kopie. Když šlo o dokumenty, byl jako křeček, nedokázal se s ničím rozloučit pro případ, že by potřeboval něco najít nebo provést křížovou kontrolu nějakého jména, nikdy totiž nemohl vědět, jestli se rodinná historie jednoho klienta nebude překrývat s rodinnou historií jiného a neušetří si tak čas. Měl tolik papírů, že na jejich uložení potřeboval celou místnost.

Zhluboka nasál vzduch nosem. Líbila se mu vůně starých papírů v kartotékách a v pákových pořadačích na horních policích. Připomínala mu nespočet čítáren v archivech a starých knihovnách. Jeho složky byly pečlivě seřazené podle abecedy. Rozhodl se, že je prostě bude muset projít všechny, od A po Z, a znovu se seznámit se svými předchozími úkoly.

„Se všemi za posledních dvacet let,“ řekl si.

Hvízdl, protože věděl, že to bude trvat dlouho. Přál si, aby si mohl vzít k ruce hrstku agentů FBI, nikdo jiný ale nevěděl, po čem se dívat. Nevedl si záznamy o lidech, které mohl při své práci během let naštvat. Ta jména měl všechna v hlavě. Musel prostě doufat, že ho některé z nich udeří do očí a probudí v něm vzpomínku.

Odložil kávu a pytlík čokolád na stolek pod oknem. Hustá záclona na něm bránila ve výhledu na strom, který vyrostl tak vysoko a tak blízko, že skrýval velkou část ulice. Strčil si do úst čokoládku a obrátil se k první kartotéce označené vpředu velkým písmenem A. Otevřel spodní zásuvku s tím, že si vše napřed jenom rychle prohlédne v naději, že tak ušetří čas. Možná to postačí k tomu, aby si vzpomněl, jestli při té či oné příležitosti někomu nešlápl na kuří oko.

Pustil se do listování složkami. Začal u jména Abbot, pak Ackerman a Adams, přes Arringtona a Ashwortha až k poslední složce v zásuvce, kterou byl Avery. Nic ho však neupoutalo. Půlku těch jmen si vůbec nepamatoval, což bylo asi dobře. Říkal si, že kdyby si proti sobě někoho poštval, pamatoval by si aspoň něco. Jména, na která si nemohl vzpomenout, musela být spojená s tuctovými úkoly, při kterých se nic zvlášť významného nestalo.

Když otevřel zásuvku B a začal procházet složky v ní, uvažoval o svých nedávných úkolech. Ovšem, rozzlobil několik lidí a někteří pak skončili ve vězení. Jediné úkoly, které v poslední době stály za pozornost, však řešil v Anglii, kde se seznámil s Jean. Otevřel zásuvku C a připomněl si, co mu Reese řekl o profilu typického sériového vraha.

Často operují v blízkosti domova nebo místa zaměstnání.

Podle Reese cestovali sérioví zabijáci za svými zločiny jen vzácně mezi státy, natož mezi kontinenty. Tento ale nemusel do profilu typického sériového vraha zapadat. Koneckonců zabíjel jeho bývalé klienty. Jen jeho. Což znamenalo, že tu šlo o něj. Celá věc tak byla osobní.

Mějte otevřenou mysl…

I to řekl Reese a Tayte měl v úmyslu se jeho radou řídit. Nemohl nikoho vyloučit a nebyla to ani jeho práce. Přistoupil ke stolu a vytáhl ze zásuvky zápisník. Pak do něj zapsal všechna jména z nedávných cest, která ho napadla, pro případ, že by je chtěl Reese prověřit. Ke každému jménu uvedl i důvody, proč je na seznam přidal. Pokud byli lidé, které přivedl za mříže, stále ve vězení, mohl je Reese vyškrtnout. Takže zbývaly jen úkoly, kterých se Tayte ujal v USA. Až donedávna ho jeho morbidní strach z létání, způsobený smrtí adoptivních rodičů při letecké nehodě, když byl ještě teenager, držel ve Státech. Právě v těchto záznamech očekával najít vodítka k lidem, na které se Reese ptal.

Tayte se vrátil zpátky ke kartotékám, a když došel na konec zásuvky D, přidal na seznam ještě jedno jméno, třebaže mu ta možnost připadala velmi nepravděpodobná. Týkala se muže středního věku jménem Ronald Dorsey, který žil v severozápadní části DC. Při sestavování rodokmenu pro paní Dorseyovou totiž Tayte nechtěně odhalil, že její manžel je trojnásobný bigamista, což vedlo k rozvodu, jak se Tayte dozvěděl krátce poté, co práci dokončil. Pan Dorsey měl dobrý důvod nemít Tayta rád, taková věc by ho ale sotva vedla k sérii vražd.

Uvařil si další kávu a vypil ji. Hodiny ubíhaly a Tayte procházel kartotéku za kartotékou, probíral se vzpomínkami, a kdykoli přišel na nějakou práci, při které si mohl udělat nepřátele, zapsal si jména. Třebaže byl unavený a trpěl pásmovou nemocí, chtěl seznam pro Reese dokončit, aby pro Mavroovou něco měl, až ráno dorazí. Podíval se na své nové náramkové hodinky, které se sice podobaly těm starým, pořád si na ně ale ještě zvykal, ty staré totiž nosil velmi dlouho. Byly to originální digitálky se svítícími červenými číslicemi, které Jean našla na eBayi a dala mu je jako dárek k zásnubám náhradou za ty, se kterými se musel to léto rozloučit v Německu. Byla půlnoc a spánek, který se snažil oddálit kávou a čokoládami, třebaže věděl, že to pro něj není zdravé, začal konečně vítězit.

Tayte dokončil seznam v jednu ráno. Bylo na něm skoro čtyřicet jmen. Žádného z těch lidí by sice neoznačil za sériového zabijáka, jenže co mohl vědět? Napadlo ho, že kdyby se do složek podíval hlouběji, mohl by přidat ještě několik dalších jmen, tato ale skutečně vynikala. Ale jak si předtím řekl, když ho při prohlížení složky nic netrklo, dalo se docela dobře předpokládat, že ten úkol neměl na nikoho natolik negativní dopad, aby ho to proměnilo v netvora, který doposud zabil čtyři členy rodin jeho bývalých klientů. Tayte zavřel zásuvku poslední kartotéky, posadil se ke stolu a opřel se o lokty. Byl příliš unavený na to, aby udržel oči otevřené. Rád by šel do postele, něco v něm ale stále hlodalo. Byla to Annabel Rogersová, vrahova první oběť. Při procházení složek na ten úkol narazil a vyvolalo to v něm vzpomínku. Nedokázal přijít na to, o co přesně šlo, ale vzpomínal si, že se v té rodině stalo něco opravdu špatného, a než půjde spát, chtěl se blíž podívat na to, o co šlo. Třebaže byl unavený, věděl, že by jinak neusnul.

Promnul si oči, donutil se vstát ze židle a přitom vypil poslední zbytky vlažné kávy v hrnku. Našel odpovídající složku a odnesl si ji do obýváku, kde se natáhl na starý otlučený hnědý kožený gauč, protože ho napadlo, že kdyby při čtení přece jen usnul, bude mu tam pohodlněji.

Byl v polovině složky, když si konečně uvědomil, co ho udržovalo vzhůru. Připomněl mu to úmrtní list dítěte z roku 1920. Zatímco složku dál pročítal, zeširoka zívl, a když ho konečně přemohla únava, usnul s úsměvem na tváři, protože věděl, že objevil klíč k sadistické hře, kterou vrah hraje.

Kapitola třetí

Následující ráno se Tayte probudil se ztuhlým krkem a bolavými bedry. Pořád ležel na gauči, kde upadl do hlubokého, bezesného spánku, tak mu to aspoň připadalo, protože si nevzpomínal na nic jiného kromě toho, že četl složku s prací, kterou odvedl pro Annabel Rogersovou. Překulil se na bok a uviděl ji ležet na podlaze vedle skoro prázdného pytlíku čokoládek Hershey’s. Zvedl složku a podle světla, které padalo dovnitř oknem, pochopil, že den už začal. Vtom se ozval zvonek u dveří a on se ostře nadechl, neboť si uvědomil, že právě to ho muselo probudit. Pohlédl na hodinky: bylo těsně před osmou.

Slečna Mavroová.

„Okamžik!“ zavolal Tayte.

Posadil se. Na sobě měl pořád hnědé kalhoty a košili, ve kterých včera přiletěl. Shodil nohy z gauče, vstal a protáhl se. Uhladil si pocuchané vlasy a šel ke dveřím s tím, že se zbytkem svého vzhledu, který připomínal pomačkanou starou bankovku, stejně nic nezmůže. Když otevřel, Mavroová ho uvítala svěžím úsměvem. Pod paží měla složku – Tayte předpokládal, že obsahuje informace k případu – a v ruce papírový pytlík. Zvedla ho.

„Máte rád bagely?“

„Jasně, kdo ne?“

Mavroová ten den nevypadala jako členka FBI a Tayte si řekl, že asi nechce přitahovat pozornost v terénu. Oblékla si modré džíny, námořnicky modré polo triko a olivově zelenou bundu ve vojenském stylu. Měla ji rozepnutou a odhalovala tak pistoli, což mu připomnělo, o jak vážnou situaci jde – jako by to potřeboval.

„Agentko Mavroová,“ řekl Tayte a promnul si oči. „Pojďte dovnitř.“

„Nejsem agentka,“ řekla Mavroová, když vešla. Zněla mnohem čileji, než se Tayte cítil. „Jsem analytička, vzpomínáte?“

„Správně,“ řekl Tayte a bojoval se zívnutím. „Myslel jsem, že se vám všem říká agenti.“

„Je to běžná mýlka.“

„Všichni nosíte zbraně?“

„Ne, a já už obvykle nenosím ani odznak, ale Reese na tom trval. Zvláštní okolnosti. Zrovna jste se vzbudil?“

Tayte kývl. „Nechtěl jsem otálet se sepsáním seznamu, který jsem slíbil agentu Reesovi. Ukázalo se, že je delší, než jsem čekal.“

„Jak jste si vedl?“

„Myslím, že skvěle. Mám asi čtyřicet jmen.“

„Čtyřicet!“ Mavroová hvízdla.

„Jak jsem říkal, zůstal jsem vzhůru dost dlouho. A udělal jsem dobře – teda navíc k tomu seznamu.“

„Našel jste něco?“

„Myslím, že ano. Uvařím nám k těm bagelům kafe. Pak vám to vysvětlím.“

Tayte zavedl Mavroovou do kuchyně. Pořád držel v ruce složku Rogersové, kterou před ni položil, když si udělala pohodlí na jedné ze dvou stoliček u snídaňového pultu. Poklepal na ni. „Objevil jsem zajímavou shodu okolností. Podívejte se, jestli ji taky najdete, zatímco já se půjdu dát dohromady. Pospíším si.“

Byl pryč jenom deset minut, během nichž se rychle osprchoval a převlékl se. Vzal si čistou košili a o trochu světlejší plátěný oblek z výběru podobných obleků ve skříni. Když se vrátil zpátky do kuchyně, Mavroová žvýkala housku a nos měla zabořený ve složce Rogersové.

„Tady je ten seznam, než zapomenu,“ řekl Tayte, podal jí ho jednou rukou, zatímco druhou si projížděl vlhké vlasy. Mavroová si ho vzala a vložila ho do vlastní složky.

„Našla jste to?“ zeptal se Tayte. „Tu shodu náhod?“

Mavroová zavrtěla hlavou. „Vlastně si nejsem jistá, po čem se mám dívat.“

Tayte si nalil kávu a posadil se vedle ní. „Po tomhle,“ řekl a vybral úmrtní list z roku 1920, který minulou noc našel. „Mezi všemi těmi záznamy není snadné to najít. Pochybuju, že bych tu souvislost sám našel, kdyby šlo o úkol někoho jiného. Všimněte si příčiny smrti.“

„Udušení kouřem.“

Tayte kývl. „Mohla by existovat spousta důvodů, pamatuju si ale, že k tomu došlu kvůli požáru domu. Až do roku 1999 byla u většiny obětí požáru uvedena jako příčina úmrtí udušení kouřem, ať už oběť utrpěla popáleniny nebo ne. Vzpomněl jsem si na to hned, když jsem uviděl ten záznam. Tehdy se o tom obšírně psalo a já si přečetl článek v novinovém archivu. Zemřela tehdy devítiletá holčička. Požár prý začal v její ložnici. Přesné podrobnosti si nepamatuju, ale četl jsem, že se oheň rychle vymkl kontrole. Když si ho všimli rodiče, bylo už na její záchranu příliš pozdě. Šlo o tragickou nehodu.“

„Myslíte si, že právě proto použil náš pachatel při první vraždě domeček pro panenky? Protože jeden z předků oběti – dítě – zahynulo při požáru domu?“

„Je to docela velká shoda náhod, nemyslíte? Ta holčička měla bratra. Byl o několik let starší, a když došlo k požáru, nebyl doma. Byl to pradědeček Annabel Rogersové. Můžete mi říct, v jaké oblasti Annabel Rogersovou zavraždili?“

„Columbia Heights,“ odvětila Mavroová a ani se nepotřebovala podívat do záznamů. „Dům stál na Otis Place.“

Tayte přinesl svůj notebook, a zatímco čekal, až naběhne, vzal si housku. „Adresu si nepamatuju a vypadá to, že jsem si neudělal kopii toho článku, vím ale docela jistě, že se v té době o tom někdo musel zmínit.“

Přihlásil se do digitálního novinového archivu Knihovny Kongresu, která obsahovala přes deset milionů novinových stránek z období mezi lety 1789 a 1922. Při vyhledávání použil informace ze své složky a brzy už měl článek před sebou.

„Tady to je,“ řekl a podržel ukazovák těsně nad obrazovkou, aby Mavroové ukázal shodu. „K tomu požáru taky došlo na Otis Place. Tam ta holčička žila. Nemůže to být náhoda.“

„Ne, nemůže,“ souhlasila Mavroová. „Zabiják si v domě, kde zabil Annabel Rogersovou, pronajal pokoj. Použil falešné jméno a údaje, abychom ho nemohli vystopovat.“

„Prohlédl si ho někdo dobře?“

„Jasně. Domovnice nám řekla, že ho krátce zahlédla, když se nastěhoval. Zaplatil prý předem v hotovosti. Potom se už s nikým nestýkal.“

„A jak vypadal?“

Mavroová se pro sebe usmála. „Velký chlap, tmavé vlasy, hnědý oblek. Vypadal jako vy ve slunečních brýlích. Teď už je jasné, že to byl převlek.“

Tayte se zamračil. „Vypadal jako já? Už se nedivím, že mě Reese podezříval.“

„Slyšela jsem, že umí být trochu bručoun,“ řekla Mavroová. „Neměla bych to brát příliš osobně. V minulosti jsem pracovala s několika agenty, kteří bývali v armádě. Ne vždycky se s nimi snadno vychází.“ Otevřela svoji složku a vytáhla genealogický kruhový diagram, který byl zanechán na místě vraždy Rogersové. „Pokud se teda jedná o vzorec,“ řekla a posunula se dál, „pak nám vrah ohlašuje další oběť. Nechává ty diagramy na místech činu, aby nám řekl, kde a jak plánuje zabít příště.“

„Pokud ho tentokrát nezastavíme,“ řekl Tayte. „Mělo by být docela snadné ten vzorec objevit.“ Zhluboka se napil kávy, sebral svůj notebook a vstal. „Mohla byste vzít ty diagramy a jít se mnou?“

Tayte zavedl Mavroovou do svého archivu, kde položil notebook na stůl.

„No páni. Vy jste fakt makal,“ pravila Mavroová, když se rozhlédla po kartotékách a napěchovaných policích.

„Díváte se na moje celoživotní dílo,“ odvětil Tayte. „Nic jiného jsem asi na práci neměl.“

„Správně. Svobodný, bezdětný. I to jsem si přečetla ve vaší složce.“ Mavroová se pro sebe zasmála. „Stejné je to i se mnou, škoda.“

„Třeba to není tak skvělé, jak se říká,“ nadhodil Tayte a vzpomněl si na Jean. Doufal, že se mýlí a že to brzy zjistí.

„Jo, možná,“ připustila Mavroová, nezněla ale přesvědčeně.

Mavroová podala Taytovi kruhový diagram z místa činu první vraždy. „Tady. Zkuste, co s tím zmůžete.“

Tayte se zadíval na jméno uprostřed kruhu. „Wilbur Simmonds,“ přečetl nahlas. „Narozen v březnu 1895. Zemřel v srpnu 1938.“

„V době úmrtí mu bylo čtyřicet tři,“ řekla Mavroová, která si to okamžitě spočítala.

„Správně. Hádám, že jsem na něj při svých rešerších musel někdy narazit. Je subjektem toho diagramu, takže prozatím předpokládejme, že právě na něj nás chce vrah upozornit.“

„A jestli jsme na té pravé stopě,“ dodala Mavroová, „pokud je teorie o první oběti a holčičce, která zahynula při požáru, správná, měli bychom zjistit, že Wilbura Simmondse v roce 1938 zastřelili v Lincoln Parku.“

Tayte kývl. Přitom ho napadlo, že oběť, jejíž jméno není přímo spojeno s žádnou z jeho složek, jako to bylo u Annabel Rogersové, celou záhadu trochu komplikuje. Představil si, že právě o to vrahovi šlo. Dál studoval kruhový diagram. Něco mu připadalo divné.

„Kruhové diagramy se takhle obvykle nepoužívají,“ řekl a podal diagram Mavroové, aby na něj lépe viděla. „V půlkruhu pod subjektem, Wilburem Simmondsem, byste obvykle uvedla jméno jeho manželky, a do každého kvadrantu kruhu byste u každé osoby vepsala rodiče a prarodiče a tak dále, jak byste postupovala zpátky v čase.“

„Chápu, co myslíte,“ řekla Mavroová. „Data v tomhle diagramu postupují vpřed, ne zpátky.“

„Ano, a to musí být důležité, stejně jako samotná jména, proč by jich jinak vyplnil jenom několik?“

V diagramu stálo ještě dalších pět jmen a jedno z nich Tayta ihned zaujalo. „Hutchinson,“ řekl a vzpomněl si na rozhovor, který předchozího dne vedl s Mavroovou a Reesem. „Říkali jste, že u Edwardsovy vraždy byla mojí klientkou nějaká Hutchinsonová?“

„Správně,“ potvrdila Mavroová. „Andrea Hutchinsonová. Byla to dcera Randalla Edwardse. Najala si vás, abyste sestavil rodokmen jejího manžela.“

„Takže Randall Edwards a Wilbur Simmonds jsou spojení manželstvím Andrey Hutchinsonové.“

Tayte rychle přistoupil k zásuvce označené písmenem H a vyhledal složku Hutchinsonové. Odnesl ji ke stolu a sklonil se nad ní, Mavroovou měl přitom u lokte. Byly v ní obvyklé matriční údaje o narození, manželstvích a úmrtích, které při práci sesbíral, prozatím ho však zajímal jenom rodokmen, který pro manžela své klientky sestavil. Rozložil ho, uhladil a začal pátrat po Wilburu Simmondsovi. O chvíli později ho našel a zabodl ukazovák do jeho jména, aby na něj upozornil Mavroovou.

„To je ono,“ řekl. „Je tu i zbytek jmen z vrahova kruhového diagramu.“

„Můžeme zjistit, jak Wilbur Simmonds zemřel?“

„Ovšem, kopie jeho úmrtního listu by měla být přímo tady ve složce.“

Tayte začal procházet obsah složky. Udržoval záznamy pěkně úhledně uspořádané, seřazené chronologicky u každého předka. Rád postupoval od smrti po narození, protože často bylo snadnější najít novější záznamy. Vyhledat záznam netrvalo ani minutu, a sotva zkontroloval příčinu úmrtí, bez sebemenších pochybností věděl, že jeho teorie je správná.

„Střelná rána do hlavy,“ přečetl nahlas.

„Teď už musíme jenom zjistit, kde ho zastřelili,“ řekla Mavroová. V jejím hlase zaznívalo vzrušení z honu na sériového vraha.

Tayte se vrátil k notebooku. Když nyní znal datum úmrtí Wilbura Simmondse, rychle našel novinový článek z roku 1938, který ho zajímal. Měl podobu nekrologu otištěného v Evening Star, zrušeném odpoledníku, který v hlavním městě vycházel mezi lety 1852 a 1981. Tayte předpokládal, že kdyby hledal dál, našel by i další zprávy o zastřelení Wilbura Simmondse, jeho nekrolog mu ale prozradil všechno, co potřeboval vědět.

„Zastřelen v Lincoln Parku,“ řekl. Uvažoval, že Simmondse možná přepadli kvůli penězům nebo někoho urazil a dostal se do bitky. Na důvodu nezáleželo. „Není pochyb o tom, že způsob vraždy Randalla Edwardse měl okopírovat vraždu Wilbura Simmondse.“

Mavroová se široce usmívala, když na ni Tayte pohlédl. „Dobrá práce!“ pochválila ho. „Musíme si ale být vzorem vrahova jednání naprosto jistí. Podívejte se, jestli se vám totéž podaří i s dvojčaty Mastersonovými a kruhovým diagramem, který zabiják nechal na místě Edwardsovy vraždy.“

Mavroová podala Taytovi diagram a on tentokrát rovnou zamířil k zásuvce s písmenem D pro složku s názvem Delacruzová. Jeho klientkou byla kdysi Wanda Delacruzová, teta zavražděných dvojčat Mastersonových. Stejně jako předtím i tentokrát se mu brzy podařilo přiřadit zbytek jmen v kruhovém diagramu k rodokmenu Delacruzových. O deset minut později hleděli na další novinový článek, tento z roku 1951.

„Teď už je jasné, proč se vrah rozhodl zabít svoji třetí a čtvrtou oběť takovým způsobem,“ řekl Tayte. „Dvojčata Mastersonova byla spřízněná s mužem, který pracoval v úpravně vody McMillan Filtration Plant. Zahynul při nehodě v práci. Tady stojí, že se utopil v nádrži, když se snažil zachránit svého bratra.“

„Nevím, jak to cítíte vy,“ řekla Mavroová, „mě ale mrazí z toho, že náš zabiják donutil dvojčata Mastersonova odehrát stejný smrtící scénář.“

„Podívejme se na poslední vodítko,“ řekl Tayte. „Myslím, že můžeme s jistotou říct, že nás zavede k další oběti. S trochou štěstí se k němu nebo k ní dostaneme dřív než vrah. Od vraždy dvojčat neuběhla dlouhá doba. To nám musí poskytnout výhodu.“

„Reesovi se to bude fakt líbit,“ řekla Mavroová. „Tahle vodítka – genealogické kruhové diagramy – nás od začátku mátly, vy jste je ale přes noc rozlouskl.“

„Nemohli jste vědět, co znamenají,“ namítl Tayte. „A i kdyby ano, bez mých záznamů by vám to trvalo příliš dlouho. A taky bez tohohle.“ Poklepal si na spánek. „Důležité souvislosti jsou všechny tady. To jsou moje bývalé úkoly – moji klienti. Museli byste o nich něco vědět.“

„To mi dělá starosti.“

„Co tím myslíte?“

„Chci říct, že vrah musel vědět, že k vyřešení té věci budeme potřebovat vás. To mi říká, že vás chtěl z nějakého důvodu hned od začátku zapojit do hry. A my mu teď vyhověli. Určitě věděl, že si promluvíme s rodinami obětí a že na povrch vypluje vaše jméno.“

„A že se bude objevovat pořád dokola, dokud vám to nedojde.“

„Správně. A teď jsme vás přivedli zpátky do DC. Přesně tam, kde vás vrah, jak tuším, chce.“

Tayte se při té představě zachvěl. Od chvíle, co mu Reese zavolal, mu bylo jasné, že se z nějakého důvodu jedná o osobní věc, Mavroová teď ale bez obalu vystihla situaci – ulicemi Washingtonu, DC se plíží chladnokrevný vrah a z nějakého důvodu se mu chce pomstít. Jenže za co? Co provedl a komu?

Někde v DC stál před skříní muž, zíral na fotografii Jeffersona Tayta a podrážděně si škrábal jizvu, která mu hluboce rozrývala levé obočí. Podrážděný byl proto, že se zase nedokázal soustředit. Stával se z toho pro něj docela velký problém.

V posledních měsících měl několik zaměstnání. Prostě se zdálo, že si žádné nedokáže udržet. Nebyla to nijak uspokojující zaměstnání, nevyžadovala žádné dovednosti, které by nedokázal během prvního dne pochytit, pomohla mu ale postavit se zpátky na nohy a zaplatit nájem. Věděl, že na vině je zčásti jeho výbušná povaha, to však byla až konečná příčina jeho vyhazovu. Všechno pramenilo z toho, že se na nic nedokázal dlouho soustředit, a to proto, že byl myšlenkami často jinde, na velmi temném místě. Byl tam i nyní a vůbec se mu to nelíbilo. Chtěl, aby to přestalo, a věděl, že existuje pouze jeden způsob, jak toho docílit.

Musel zabít Jeffersona Tayta.

Muži bylo čtyřicet tři let a byl zatím v nejlepší kondici. Měřil něco přes metr osmdesát, a třebaže měl vždy atletickou postavu, posledních dvacet let strávil z podnětu marylandského odboru veřejné bezpečnosti a nápravných služeb v různých státních věznicích, díky čemuž se z něj stal svalnatý kolos. Ve vězení si nechal narůst bradku a holil si hlavu, nyní ale byl kvůli zaměstnání čistě oholený a středně hnědé vlasy si stříhal nakrátko, ale ne zase příliš. Jeho poradkyně mu řekla, že je to všechno součástí snahy zapadnout po pobytu ve vězení zpátky do normálního života. Její rady ho moc nezajímaly, prozatím mu ale vyhovovalo nepřitahovat pozornost.

„Dvacet mizerných let…“

Ano, nakonec Jeffersona Tayta oddělá, musel ale napřed trpět, stejně jako trpěl on. Dál vrčel na tlustou příčinu svého zoufalství – chlápka na fotografii, kterou si přilepil na zrcadlo ve skříni, aby si neustále připomínal, proč to dělá. Jako by nějakou připomínku potřeboval. Tu fotku pořídil přes drátěný plot, když Tayte předchozího dne opouštěl v doprovodu FBI McMillanovu úpravnu. Teď na ni plivl, načež se obrátil k šerému, zablešenému pokoji, který byl sotva lepší než vězeňské cely, na které si zvykl.

Pokoj si pronajal před třemi týdny, hned poté, co odešel z poslední práce, tentokrát bez poprasku. Prostě se jednou ráno neobjevil. Nájem zaplatil předem na ruku a udal falešné údaje, protože nechtěl, aby někdo věděl, kde nebo kdo je. U stěny stála osamělá postel a u zamřížovaného okna, ke kterému nyní zabloudily jeho oči, se nacházelo malé špinavé umyvadlo. Naučil se nenávidět mříže, i když tyto tu nebyly proto, aby mu zabránily dostat se ven, nýbrž aby chátru jihovýchodního kvadrantu DC nepustily dovnitř; neuměl si představit, že by v celé budově bylo něco, co by stálo za krádež.

Jen ať to zkusí, pomyslel si s jistou dávkou uspokojení, zatímco se oblékal.

Oblékl si zašlé šedé džíny, jejichž látka mu obepnula svalnatá stehna. Když se natáhl, aby si z postele vzal modrou džínovou košili, v prasklém zrcadle nad umyvadlem zahlédl odraz svých širokých plecí. Pohled na tetování mu připomněl gang, ke kterému bude už navždy patřit: Dead Man Incorporated, Mrtvý muž s. r. o. – převážně bílý vězeňský gang. Tetování představoval název gangu vyvedený tlustým písmem a svinutý kolem jeho iniciál, DMI. Písmeno M zčásti tvořil hrot pyramidy, do které bylo vsazeno oko Prozřetelnosti. Gang byl ze své povahy anarchistický a jeho členové si často říkali Dawgs, podle akronymu pro DMI Against World Government, DMI proti světové vládě.

Nevstoupil do gangu proto, aby svrhl vládu, i když si uměl představit, že jeho činy v poslední době stojí nemalé federální prostředky. Ne, k DMI se přidal kvůli ochraně, kterou členství v gangu nabízelo – bezpečí v počtu. Zapnul si košili a znovu se soustředil na zrcadlo ve skříni před sebou. Poškrábal se na jizvě, kterou utržil v jedné mimořádně krvavé bitce, do níž se zapletl během prvních měsíců uvnitř. V těch dnech ho opakovaně mlátili a znásilňovali, ale jenom zpočátku. Po vstupu do DMI ho nechali na pokoji a on nabral svaly. Potom to byl on, kdo rozdával rány.

Obul si černé kožené kotníkové boty, znovu se dlouze, nenávistně zadíval na Taytovu fotku a vydal se ke dveřím. Teď ho čekala jiná práce – temná práce, která odpovídala temnotě v jeho mysli a na kterou se dokáže plně soustředit. Donutit Jeffersona Tayta zaplatit bylo to jediné, na co dokázal myslet.

Kapitola čtvrtá

Nadšena tím, že se Taytovi podařilo vyřešit záhadu s genealogickými kruhovými grafy, které vrah zanechal na všech místech činu, vstoupila Mavroová s Taytem v patách do kanceláře velicího zvláštního agenta Reese na Čtvrté ulici, jelikož se nemohla dočkat, až mu oznámí, na co přišli. Když vešli, hrbil se Reese u svého pracovního stolu nad titulní stránkou Washington Post.

„Podívejte se na to,“ řekl a ukázal Taytovi a Mavroové noviny. Pleskl do nich, rozzlobený titulkem. „Jak se to dostalo ven tak rychle?“ zavrtěl hlavou. „Proboha, přezdívají tomu vrahovi ‚Genealog‘ podle genealogických diagramů, které nechává u svých obětí. Mluvil o tom někdo z vás s někým?“

„Ne, pane,“ odvětila Mavroová. „Ani slovo.“

Tayte rychle zavrtěl hlavou.

„Pravděpodobně se prořekl nějaký policejní zelenáč,“ řekl Reese. „Tak co pro mě máte?“

Mavroová se usmála. „Dobré zprávy. Možná vás potěší.“

„Pánbůh ví, že dobré zprávy potřebuju,“ řekl Reese a jeho tón zjihl. „Posaďte se.“

Mavroová si sedla ke stolu čelem k Reesovi a Tayte si k ní přitáhl židli a aktovku postavil na zem mezi ně. Ze složky vytáhla Mavroová seznam jmen, který jí Tayte předtím dal, a podala ho Reesovi, který si ho vzal a přejel ho vytřeštěnýma očima.

„Vypadá to, že jste během let namíchnul spoustu lidí, pane Tayte.“

Tayte se zahanbeně usmál. „Je to tak trochu riziko povolání.“

„To není všechno, co máme,“ řekla Mavroová. „Skutečně dobrou zprávou je, že pan Tayte přišel na to, co znamenají ty diagramy.“

Reese se zatvářil překvapeně. „Tak rychle?“

„Ano, a ne proto, že bych byl jejich autorem,“ řekl Tayte. „Jestli vás napadlo tohle.“

„Nic takového jsem nenaznačoval,“ ujistil ho Reese. „Povězte mi, co máte.“

„Vlastně to bylo celkem jednoduché – aspoň pro mě. Měl jsem všechny potřebné údaje doslova na dosah ruky. Někomu jinému by to trvalo mnohem déle.“

Na Reesově tváři se objevil náznak úsměvu, který jakoby naznačoval, že začíná mít pocit, že je dobře, že přizvali Tayta ke spolupráci. „Tak co ty diagramy znamenají? Co se nám náš vrah snaží říct?“

„Obecně vzato nám oznamuje, kdo bude další oběť a jak a kde ji zabije.“

„Obecně vzato?“

Tayte kývl. Sáhl do aktovky a vytáhl zápisky, které si pořídil k první vraždě. Se svolením Mavroové si udělal kopie kruhových diagramů, které jim zabiják zanechal. Ukázal na jméno uprostřed diagramu, který se našel na místě vraždy Annabel Rogersové. „Jméno uprostřed diagramu naznačuje, z rodokmenu koho bude další oběť. Jak víte, všichni byli mými klienty nebo aspoň jejich blízcí příbuzní.“ Poklepal na jméno. „Genealog v podstatě kopíruje místo činu a způsob smrti oběti uprostřed diagramu v současnosti.“

Reese si povzdychl, když slyšel Tayta použít přezdívku, kterou dala vrahovi média a která ho očividně tak dráždila. „Takže víte, kdo bude další oběť?“

Tayte a Mavroová si vyměnili pohledy, jako by ujišťovali jeden druhého. Pak oba kývli.

„Víceméně,“ řekla Mavroová. „Víme, že to bude buďto Taytova bývalá klientka, paní Jennifer Waltersová, která bydlí na severozápadě DC, nebo nějaký člen její rodiny.“

„A způsob smrti a místo činu?“

Tayte vytáhl diagram, který byl nalezen na místě vraždy Mastersonových, a posunul ho po stole k Reesovi. „Jak vidíte, kruhový diagram z místa činu vraždy Mastersonových obsahuje ženské jméno a jména tří jejích dětí. Otazník u těch tří dětí naznačuje existenci čtvrtého dítěte. Z toho vyplývalo, že jsem musel zjistit, jak a kde tajemné čtvrté dítě zahynulo. Když jsem si vyhledal složku, kterou jsem si pro tu rodinu založil, napadlo mě, jak na to, u všeho na světě, přijdu, protože jsem v ní měl přesně tytéž informace – tři jména a otazník.“

Reese to zaujalo.

„Přišel jste tedy na to?“

Tayte vytáhl další list papíru a podal ho Reesovi. „Ukázalo se, že ano. Vzadu ve složce byl totiž tenhle novinový výstřižek.“

Reese se na papír zadíval. Nahlas přečetl titulek. „Dětské ostatky objeveny v podkroví v Georgetownu.“

„Dítě bylo zabalené do novin a uložené v papírové krabici,“ řekl Tayte a ušetřil Reesovi nutnost článek číst. „Noviny v krabici pocházely z roku 1935, z doby Velké hospodářské krize. Panoval všeobecný názor, že dítě bylo důsledkem nechtěného těhotenství a představovalo další hladový krk, který už rodina nemohla uživit. K odhalení došlo během přestavby slumu v Georgetownu, kde rodina žila.“

Reese se tvářil nevěřícně. „Můj bože. Ve své době jsem narazil na nejrůznější věci.“ Zavrtěl hlavou. „Takže věříte, že pachatel plánuje zavraždit svoji další oběť na stejné adrese?“

„Zdá se, že takový je vzorec jeho chování,“ řekl Tayte.

„Jenže ten dům už nestojí,“ dodala Mavroová.

„Správně. Celá ta oblast prochází přestavbou. Víme, co je na tom místě teď?“

„Tak trochu,“ řekl Tayte. „Než jsme šli sem, nahlédli jsme do zeměpisného a mapového oddělení Knihovny Kongresu. Na internetu mají volně přístupnou sbírku map.“ Tayte se odmlčel a znovu sáhl do kufříku. Vytáhl současnou mapu města a ukázal Reesovi jednu část. „Místo, kde v roce 1935 stával v Georgetownu ten dům, jsem označil X.“

„Satelitní obrázek Google Maps ukazuje, že tam teď stojí velká budova,“ řekla Mavroová. „S pomocí Google Street View jsme rychle zjistili, že jde o parkovací dům.“

Reese si povzdychl. „Tak jak, k čertu, určíme přesnou polohu toho domu?“

„Na to jsme ještě nepřišli,“ přiznala Mavroová.

„Možná bychom se tam měli podívat,“ nadhodil Tayte, protože chtěl udělat něco víc než jen civět do záznamů. Říkal si, že kdyby se mu podařilo zjistit, kde přesně dům v roce 1935 stál, měli by tak mnohem lepší šanci zabijáka chytit.

Reese kývl. „Dobrá, jděte na to. Na další tělo je pravděpodobně ještě příliš brzy. Já zatím pošlu tým, aby si promluvil s vaší bývalou klientkou, Jennifer Waltersovou.“ Reese se opřel a přes tvář se mu přelil výraz uspokojení. „Pane Tayte, považuju se za férového chlapa, takže vám asi dlužím omluvu. Kvůli své práci jsem si zvykl podezřívat úplně každého, můj první dojem ale byl očividně mylný. Omlouvám se a chci vám poděkovat. Věřím, že v tuto chvíli jsme poprvé o krok napřed.“

Reese sáhl do saka a vytáhl pouzdro na doutníky. Otevřel ho, přitiskl si ho k nosu a zhluboka se nadechl. Nabídl otevřený konec Taytovi. „Čichněte si.“

„Díky, ale nekouřím.“

Reese mu ho přistrčil ještě blíž. „Nechci, abyste ho kouřil. Jen si čichněte. No tak. Nekousne vás.“

Tayte se naklonil blíž a nadechl se. Doutník voněl jako zrytá zem po dešti, dvůr u stodoly a stará kůže.

„Víte, co právě teď cítíte?“

Tayte svraštil obličej, jako by to bylo očividné. „Doutník?“

Reese zavrtěl hlavou. „Ne, to není doutník.“

„Není?“ odvětil Tayte poněkud zmateně.

„Ne, pro mě ne. Je to symbol úspěchu. Jeho aroma je vůní úspěchu. Ani já vlastně nekouřím, na začátku každého velkého případu, jako je tento, si ale koupím dobrý doutník a schovám ho do pouzdra. Vykouřím si ho a užiju si každé vdechnutí, ale jen až si to zasloužím – až předám vraha spravedlnosti a uzavřu případ.“

„Chápu,“ řekl Tayte, protože nevěděl, co jiného říct.

Mavroová začala vstávat. Tayte ji následoval, Reese ale ještě tak docela neskončil.

„Pamatujte, že od vás nechci žádné hrdinské kousky. Jen se tam porozhlédněte, a až něco budete mít, ohlaste mi to.“

Mavroová řídila stříbrné SUV značky Jeep Cherokee. Zaparkovala co nejblíže parkovacího domu, o který se s Taytem zajímali, a zbytek cesty šli pěšky. Když se Tayte zadíval na budovu z červených cihel s kouřovými skly, neuměl si představit, jak přijdou na to, kde dům v roce 1935 stával. Z výrazu na tváři Mavroové si vyvodil, že ji napadlo to samé.

Mavroová zavrtěla hlavou. „Katastru by trvalo týden, než by nám řekli, kde přesně ten dům byl. Vypadá to, jako by někdy v minulosti rozšířili i ulici. Mohli bychom na tom místě klidně zrovna teď stát.“

„Nepředpokládám, že Genealog pracuje na katastru,“ nadhodil Tayte, když zamířili k vjezdu do garáží. „A proto si myslím, že to přesně neví ani on. Hádám, že jednoduchá odpověď zní, že dům stával tam, kde teď stojí parkovací dům.“

Mavroová souhlasila. „Kde ale svoji oběť zabije? Jak uvažuje?“

Taytovi se zrovna nechtělo vžívat se do úvah sériového vraha, ale asi to musel zkusit. „Jedna věc je jistá,“ řekl. „Až znovu zabije, bude chtít, abychom tělo našli. Pochybuju, že by nám to příliš ztížil, až si vyvodíme, kam jít.“

Vedle uzavřeného vjezdu se nacházela kancelář. Přes sklo Tayte viděl mladíka v košili a kravatě, jak si s nohama na stole čte knihu.

„Vím, že jsem říkala, že nejsem agentka,“ pravila Mavroová, „a technicky vzato jí nejsem, mám ale odznak a právě teď ho použiju.“

Tayte se usmál. „Dobře,“ řekl. „Autorita vám sluší.“

Zaklepal. Zdálo se, že ten zvuk mladíka vylekal, jako by nebyl zvyklý na osobní návštěvy. Očividně se v práci moc nenadřel. Prudce se narovnal, když Tayte otevřel dveře a následoval Mavroovou dovnitř. Ještě než překročila práh, vytáhla odznak, který jí dal Reese.

„Agentka Mavroová, FBI,“ představila se a podržela odznak tak, aby ho mladík viděl. „Potřebujeme si prohlédnout vaše zařízení. Musíte někomu zavolat, aby to odsouhlasil?“

„Ne, můžu to odsouhlasit sám,“ řekl mladík. „Co vlastně hledáte?“

„To je federální záležitost,“ prohlásila Mavroová netypicky zarputile. „Nemělo by to trvat dlouho. Máte tu nějaké kolegy?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Jenom když se objeví nějaký problém. Všechno je automatické.“

„Nějaké zamčené místnosti, ke kterým bychom mohli potřebovat přístup?“

„Vzadu je malý kumbál.“ Chystal se vstát. „Ukážu vám ho.“

„Ne, to teď není nutné. Něco dalšího?“

„V podzemí je rozvodna. Slouží hlavně ventilačnímu systému.“

Mavroová zvedla obočí a pohlédla na Tayta. Obrátila se zpátky k mladíkovi. „Můžete nám ji ukázat?“

Mladík vyskočil na nohy, jako by dychtil pomoct. Otevřel zásuvku a vytáhl svazek klíčů. „Jasně. Můžu kancelář na chvíli zavřít.“ Odfrkl si a zasmál se. „Pochybuju, že v nejbližší době zazvoní telefon.“

Vedl je přízemím parkovacího domu. Většina stání byla obsazená a stropní světla typicky jasná. Od chvíle, co Tayte a Mavroová dorazili, nepřijela žádná auta.

„Moc se toho tady neděje,“ poznamenal Tayte za chůze, zatímco mířili podél perimetru k dvoukřídlým dveřím, které patrně vedly na schodiště.

„Nabízíme hlavně dlouhodobé parkování,“ vysvětlil mladík.

Po betonových schodech sestoupili do nižšího přízemí. Za dvoukřídlými dveřmi, které vedly k parkovacím stáním, se nacházely další dveře, jež mladík odemkl. Schodiště za nimi se táhlo dolů a pod ním byly další dveře.

„Je to přímo tady,“ řekl mladík a zvýšil hlas, aby ho bylo přes hučení ventilace slyšet.

Prošli dveřmi a rámus zesílil. Uvnitř našli změť ocelových trubek a kabelů, ovládacích skříní a dalšího elektrického a mechanického zařízení.

„Nic moc tu není,“ řekl mladík a vedl je dál.

„Kdo ještě má přístup k této místnosti?“ zajímala se Mavroová.

„Vím jenom o dvou sadách klíčů. Ta, kterou mám já, zůstává v kanceláři tomu, kdo má zrovna službu. Druhou má manažer.“

„Víte, jestli tady dole někdo v poslední době byl?“

„Ne, v poslední době ne. Kdyby ano, viděl bych to v záznamech. Naposledy tu byla pravidelná kontrola asi před měsícem.“

Prohlídka rozvodny trvala krátce. Skutečně tu toho nebylo moc k vidění, a jak Taytovi, tak očividně i Mavroové bylo jasné, že jejich vrah si tu nepřipravil žádný ďábelský aparát. Pokud to byla místnost, kde Genealog plánoval zavraždit svoji další oběť, jak Reese předpokládal, pak ho hodně předběhli.

Mavroová se na mladíka usmála. „Díky,“ řekla a zamířili k východu.

Zpátky v přízemí Mavroová řekla: „Než půjdeme, porozhlédneme se tu. Až skončíme, zastavíme se u vás v kanceláři a dáme vám vědět.“

„Ach, jasně. Dobře,“ řekl mladík a působil trochu zklamaně nad tím, že jeho služeb už není potřeba.

Tayte následoval Mavroovou zpátky ke schodišti, po kterém se vydali o patro výš. Chyběly tu vjezd a kancelář, jinak to tady ale vypadalo skoro stejně jako v přízemí, jen zde bylo víc volných míst.

„Zaujalo vás něco, pane Tayte?“

Tayte zavrtěl hlavou. „Vidím jenom další auta a betonové sloupy. Vypadá to, že rozvodna je jediné místo, kde by vrah mohl pracovat nerušeně. To je dobře, ne? Musí k tomu dojít tam.“

„Já nevím,“ řekla Mavroová, zatímco stoupali po rampě vzhůru do dalšího patra. „Reese to tu pravděpodobně nechá sledovat. Možná se někdo objeví.“

„Dovolí vám protokol říkat mi JT?“ zeptal se Tayte. „Dělá to většina mých známých. Pan Tayte zní dost nadutě.“

„Jasně, to můžu. A možná bys mi ty mohl přestat říkat slečno Mavroová, což je, pokud to náhodou nevíš, zkráceně Mavrothalassitisová.“

„Řekyně.“

Mavroová kývla. „Z otcovy strany. Moc to neklouže z jazyka. Moje křestní jméno je Franchesca, nechávám si ale říkat Frankie – Frankie Mavroová.“

Tayte se usmál a napřáhl ruku. „Rád tě poznávám, Frankie.“

„Nápodobně, JT,“ odvětila Mavroová a pevně mu potřásla rukou. „Tak jak se z tebe stal genealog?“

„Když jsem byl teenager, zemřeli mi rodiče a já zjistil, že jsem adoptovaný. Nechali mi dopis, ve kterém mi prozradili to málo, co věděli. Krátce řečeno, matka mě opustila a já chtěl zjistit proč. Chtěl jsem ji najít a zeptat se jí na to. Genealogii jsem se začal věnovat proto, abych našel svoji rodinu.“

„Jak to šlo?“

„Až do nedávna nijak. O svých biologických rodičích jsem se dozvěděl víc teprve před několika měsíci.“

„To je skvělé,“ řekla Mavroová. „Radši pozdě, než nikdy, ne?“

„Možná. Řekli mi, že oba zemřeli v sedmdesátých letech.“

„Ach, to je mi líto.“

„To je v pořádku. K něčemu to přece jenom bylo. Zjistil jsem totiž, že mám bratra, což mi nedávno potvrdil test DNA. Od chvíle, co jsme se seznámili, si píšeme a párkrát jsem ho i navštívil. Taky jsem zjistil víc o svojí širší rodině. V posledních měsících jsem se skoro ničemu jinému nevěnoval. A přestože moje matka zemřela, je fajn něco se o ní po tak dlouhé době dozvědět. Jsem rád, že můžu přiřadit ženě na fotce, kterou nosím celé roky v peněžence, jméno.“

Tayte cítil, jak se mu pod tíhou jejich rozhovoru zhoršuje nálada. O otcově smrti nepochyboval a smířil se s ní, přemýšlet o matce v minulém čase ho ale rozrušovalo. Slyšel dost hodnověrný příběh o tom, jak zemřela, prozatím však neobjevil nic, co by mu ho potvrdilo. Možná to opravdu byl jen příběh, aspoň zčásti. A třeba si to tak Tayte jen rád představoval, rád by ale věřil, že tam venku pořád někde je, navzdory všemu, co slyšel, i tomu, že se pro něj nikdy nevrátila. Chtěl změnit téma, jeho mysl ale uvízla v jeho vlastní nedávné minulosti.

Mavroová naštěstí změnila téma za něj. „Když už se lépe seznamujeme,“ řekla, „můžu se zeptat, jak ses dožil jednačtyřiceti, aniž by tě nějaká klofla?“ Uculila se. „Jsi gay? Chci říct, pokud jsi, nemám s tím žádný problém, jen abys věděl.“

„Ne, nejsem gay,“ řekl Tayte s úsměvem. Zasmál se pro sebe a byl rád. „A i kdybych byl, stejně bych nenašel na vztah ani čas, ani odhodlání. To je můj problém. Pořád jenom pracuju a mám sklony nepouštět si lidi k tělu. Trvalo hodně dlouho, než jsem si to uvědomil, teď ale mám snoubenku. Žije v Anglii.“

„No, to ti blahopřeju.“

Tayte se znovu usmál. „Můžu se vší upřímností říct, že je tím nejlepším, co mě potkalo.“

„Jak jste se seznámili?“

„Za poněkud tragických okolností. Došlo k tomu v Londýně asi před rokem, v den, kdy zabili mého dobrého přítele.“

„To je mi líto.“

„Jo,“ hlesl Tayte, pak otázku obrátil, než ho mohla znovu ovládnout temná nálada. „A co ty? Došlo mi, že nejsi vdaná. Jak jsi to říkala? Škoda?“

„Nemyslím si, že bych v nejbližší době slyšela svatební zvony,“ řekla Mavroová. „Obávám se, že v tom, co jsi právě řekl, poznávám kus sebe.“

„Není tu nikdo?“

„Ne, vlastně ne.“

„Vlastně ne? Takže možná?“

„No, je tu jeden kolega, se kterým jsem pracovala v terénu – zvláštní agent Jerome Martinez. Naše cesty se pořád občas zkříží a…“

Mavroové začal bzučet mobil. Odmlčela se a zkontrolovala displej. „To je Reese.“

Přijala hovor a Tayte čekal, až se dozví, o co jde. Když zavěsila, vypadala pobledle. Naléhavě k němu vzhlédla a řekla: „Musíme odsud. Hned.“

Bryskně vykročili zpátky ke schodišti.

„Co se stalo?“ zeptal se Tayte.

„Reesovi se právě ozval tým, který poslal k tvojí bývalé klientce, Jennifer Waltersové.“

„Stalo se jí něco? Je v pořádku?“

„Ona ano. Jde o její dceru. Před třemi týdny zmizela.“

Kapitola pátá

Velicí zvláštní agent Jordan Reese dorazil k parkovacímu domu deset minut po svém telefonátu Mavroové. Měl s sebou dva další muže v modrých bundách s velkým žlutým nápisem FBI na zádech. Představil jim je jako zvláštní agenty Woodse a Farriera. Tayte hádal, že tu jsou jako posila pro případ nutnosti, řekl si ale, že kdyby si Reese myslel, že jim hrozí akutní nebezpečí, poslal by je s Mavroovou pryč. Teď všichni mířili zpátky dovnitř a Reese byl zjevně rozčilený. Od chvíle, co dorazil, vzdychal a kroutil hlavou.

„Opravdu jsem si myslel, že máme před tím vrahem náskok,“ řekl, a jak míjeli závory u vjezdu do garážového komplexu, znovu si povzdychl. „Když jsem se doslechl, že Kelly Uttridgeová, dcera vaší bývalé klientky, zmizela, chtěl jsem, abyste odsud co nejrychleji vypadli pro případ, že by vrah byl pořád někde kolem. Nechtěl jsem ho vyplašit, aby si nezvolil jiné místo. Protože se ale ztratila před třemi týdny, věřím teď, že ať pro ni náš zabiják naplánoval cokoli, už to provedl. Proč by ji jinak unesl tak brzy? Zbytečně by tím riskoval.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.