Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2019 by Mike Perry

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-824-0

Prolog

Prásk! Keramický svícen majáku se doslova rozprskl o stěnu nedaleko mojí hlavy. Byl jsem tak konsternovaný mohutností i směrem úderu, že jsem si v ten moment ani nestihl uvědomit, co by se stalo, kdyby se trefila. No, vlastně jsem mohl být konečně jeho součástí, tedy majáku – vždyť o sobě pořád tvrdím, že mým posláním je svítit jako on a vyvádět zbloudilé loďky z nebezpečných úskalí i vlnobití života!

„A tohle si taky můžeš strčit…, víš kam!“ zařvala a práskla za sebou dveřmi s takovou vervou, až se sloní hlava nad futrem povážlivě naklonila. Věděl jsem. Myslím jako, kam jsem si měl maják původně strčit. Zíral jsem na dveře a doufal, že se mi to jen zdálo. Anebo se cvakot podpatků na schodech zastaví, kroky se vrátí a ona u mých dveří zase zazvoní. Ale nic z toho se nestalo a já byl bdělý víc, než mi bylo milo. Podíval jsem se na sloní hlavu. Vypadala, jako by se mi svým nakloněným chobotem vysmívala. Já jsem ale vůl, probral jsem se. To jsem nemohl počkat?! Trochu se ovládnout a dát jí čas?! Bože, na co jsem si to hrál – na nějakýho klátiče z argentinský telenovely asi. Byl jsem sám sobě k smíchu a bylo mi děsně…, jak potom muselo být jí. Ale na co jsem měl ksakru ještě čekat?! Čekám už takových let…, já už prostě čekat nedokážu, a předně nechci!

Ani nevím, jak dlouho jsem před těmi dveřmi stál a doufal v zázrak. Pak jsem se pomalu otočil. Všude se povalovaly keramické střepy. Kašlal jsem na ně, uklízet se mi je teď tedy rozhodně nechtělo. Vrátil jsem se do obýváku a pohledem jsem zavadil o její šál, který si nechala na opěradle křesla. Bezmyšlenkovitě jsem k němu skočil, čapl ho a chtěl za ní vyběhnout. V další vteřině mi došlo, že už musí být někde na Hradčanský, jestli jí jela tramvaj. Třeba se pro něj zase staví v antíku… třeba.

Když tam nedávno prvně nakoukla s tou svou blonďatou hřívou, myslel jsem, že vstoupil anděl. A to jsem na tmavovlásky! Odkašlala si, jako by byla na pódiu, a pak nesměle špitla:

„Prosím vás, neměl byste tady něco… něco hodně jinýho?“

Asi jsem musel vypadat dost vytřeštěně, proto pokračovala:

„Víte, může to být klidně i pitomý, třeba i nějakej ležák…, ale hlavně, aby to bylo něco jinýho, chápete?“ Nechápal jsem.

„Myslíte, jako netradiční téma?“ zeptal jsem se, pořád trošku neohrabaně, a začal horečně přemýšlet, jakou antikvární perlu bych jí vytáhl z regálu.

„No, třeba. Hlavně ne o lásce, o politice, o vztahu, o partnerství, o manželství… a tak. To je všude,“ pronesla už trošku hlasitěji a vypadala znechuceně.

Á jé, tady něco nevyšlo, napadlo mě, ale nedal jsem to na sobě znát. Rozhlédl jsem se kolem sebe a nic mě do očí neuhodilo. U pultu vedle mých nohou ležely krabice plné beletrie, kterou jsme tento týden vykoupili, ale ještě to nebylo oceněné ani zařazené. Třeba se to pravé „originální“ ukrývá právě tam?

„A klidně od neznámýho autora, nemusíte hledat žádný klasiky. Vlastně na bestsellery nemám vůbec náladu,“ navigovala mě.

A vtom jsem na židli uviděl svoje Majáky. Tedy můj autobiografický román Klec pro majáky, který jsem napsal před dvěma lety, brzy po mojí přeměně z ženy na muže. Včera mi ho sem přišla vrátit jedna známá, které jsem knihu půjčoval, a já si ji zapomněl odnést domů. Možná osud. Blesklo mi hlavou, že téma je vpravdě netradiční, jak si zákaznice přeje – příběhy s transgenderovou tematikou se to v našich knihkupectvích zrovna nehemží. No, o lásce to je sice skoro celé, ale vlastně jen o té platonické – vztah, chození, ani partnerství, natož manželství v ní nenajde. Jenže tahle knížka není na prodej a my nejsme knihovna. Přesto jsem se slyšel, jak říkám:

„Něco bych pro vás možná měl, ale musela byste mi tu knihu vrátit.“ A hned mě napadlo, že kdyby si ji vzala a už se neobjevila, tak mám prostě smůlu. Ale nějak jsem jí věřil. Teď zase vykulila oči ona na mě.

„To jakože byste mi ji půjčil?“ zeptala se velmi logicky a velmi překvapeně. Kývl jsem a byl jsem trošku nervózní z toho, jak jí mám vysvětlit, že jsem to napsal já sám o sobě. Nedůvěřivě se usmála.

„To je vaše knížka? A proč byste mi ji půjčoval?“

No co, každá reklama dobrá, ušklíbl jsem se v duchu, ale věděl jsem, že pro tuhle ženu bych klidně udělal mnohem víc. Tak jsem jen plácl:

„Náš zákazník, náš pán. Nic ulítlejšího tu nemám, ale o knihu bych nerad přišel.“

Už se tak trošku nakláněla nad pult, jako by chtěla zahlédnout, co pod ním skrývám za skvost. Položil jsem tedy Majáky na stůl a polilo mě horko. S nehraným zájmem se zadívala na titul i autora.

„Hmmm, to neznám, to je americký?“ No jo, co taky s tímhle jménem čekám.

„Ne-e, to je český spisovatel, ale tak nějak se mu to semlelo… jeho prvotina.“

Nečekala na vysvětlení a už se zakoukala do anotace. No nazdar. Bedlivě jsem pozoroval její tvář. Vypadala mnohem mladší, než ve skutečnosti asi byla…. tipl bych si: krásná a zachovalá čtyřicítka. Malinko si text oddálila, jojo, chce to brejle, to taky dobře znám. Jak postupovala textem, její výraz se zázračně měnil. Z nedůvěřivého úsměvu přešel do překvapení, vzápětí až šoku, pak by se dalo mluvit o interesu, zaujetí i vtažení, a přehlídka na mole končila nadšením a jakousi nedočkavostí.

„Tak to je bomba! Považuju se za velkýho knihomola, ale tenhle román mi nějak unikl,“ skoro zvolala. „To je přesně ono! A vy byste mi to vážně půjčil?“ zeptala se trochu nevěřícně, jako by šlo o nějaký poklad, který se nedává z ruky. Nic nepoznala. Tedy, že bych to mohl být já, ten autor…, a tedy muž po přeměně. Skvělý. Mrkl jsem na knihu, jako kdybych si to chtěl rozmyslet. Vlastních výtisků už mám žalostně málo, ale přijít o tenhle, když vidím její natěšenost, by mi snad i stálo za to. Opět jsem zlehka kývl. Šťastně se usmála, jako holčička, co právě dostala nové sponky do vlasů.

Nad dveřmi antikvariátu to cinklo a do obchodu vešla dvojice starších manželů. Muž se hrnul k pultu jak velká voda, chtěl něco od Junga. Nasměroval jsem ho k poličce s psychologií a ani se nepodíval do noťasu, jestli tam teď od něj vůbec něco máme.

„Čtu rychle, vrátím brzo,“ řekl opět potichu plavovlasý anděl přede mnou. „Příští týden jsem mimo Prahu.“ Chvíli přemýšlela a pak nadhodila:

„Vidím to na začátek října, souhlasíte? A knihy nekradu,“ dodala a nádherně zpříma se mi podívala do očí. V rozpacích jsem uhnul pohledem.

„Jasně, zkrátka až to přelousknete, jsem tu denně kromě pátků.“

Manželé s halasným „nashle“ zase odešli. Jung evidentně došel. Měl jsem divný pocit, že před tou ženou sám sebe zapírám, nemívám to ve zvyku. Ale nějak mi přišlo chvastounský jen tak říct: „A to jsem napsal já,
heč.“

Vložila si moje Majáky do velké kabely, významně se na mě podívala a kývla hlavou. Považoval jsem to za vřelé poděkování. Když stála mezi dveřmi, aniž by se otočila, prohodila napůl vážně, napůl žertovně:

„Nevím proč, ale mám pořád pocit, že znáte autora.“ Neubránil jsem se upřímnému zasmání, asi, že se mi ulevilo.

„No, vlastně znám, to jsem napsal já,“ řekl jsem směle a vynechal to „heč“.

Prudce se otočila s dokonale vyjeveným výrazem a otevřenou pusou, pak se na mě moc krásně podívala a utrousila:

„No, vy mi teda dáváte, chlape. Tak za čtrnáct dnů!“ a zmizela.

Knihu mi přinesla za necelý týden, zrovna když byl krám narvaný lidma. Štvalo mě to. Bylo na ní vidět, jak je rozjařená a že by se o ní chtěla trochu pobavit, ale byli jsme bez šance.

„Nemohla jsem se od toho odtrhnout... tím spíš, že vás znám,“ zaculila se. No, moc se zrovna neznáme, mohli bychom pro to něco udělat, prolétlo mi hlavou. Jako by četla moje myšlenky, opět se ke mně tak trochu naklonila přes pult a špitla:

„Co si po práci zajít na kafe? Potřebuju ještě pár věcí osvětlit. Že bych si vás tu v šest vyzvedla?“

No páááni, to je snad sen, vždyť Vánoce budou až kdovíkdy! Horečně jsem přikývl a věděl, že teď už té práci moc nedám. K pultu se blížila nějaká starší paní s vybranou Jarmilou Loukotkovou v podpaždí. Můj anděl mi náhle podal ruku.

„Jsem Olga. Aby to bylo spravedlivý, když já už vás znám.“ Mrkla na mě a otočila se na podpatku.

„Tak v šest,“ ještě spíš výrazně zaartikulovala plnými rty, usmál jsem se na ni a namarkoval 46 kaček.

Paní si labužnicky mlaskla, když si knihu brala z pultu, a oči jí zasvítily.

„Já tak ráda čtu ty její historické romány,“ řekla natěšeně. „Jste první antikvariát, kde jsem tuhle perlu objevila.“

Minuty se doslova vlekly, ale nakonec přece jen uplynuly a šestá byla na spadnutí. Venku už byla tma, přes výlohu jsem pořád vyhlížel, jestli se za ní neobjeví houština plavých vlasů. Krám byl prázdný, sláva, nikdo mě nezdrží. Šel jsem do druhých dveří uklidit pětikorunovky, co máme v krabicích ven do ulice. Stála u nich a přehrabovala se v nabídce.

„Počkám venku, tak pohněte.“ Když jsem si bral bundu a kontroloval zavřenou kasu, naskočila mi hrozná tréma. Jak to udělat, abych se tvářil normálně a ne jako hladovej vlčák? Nechci ji odradit ještě dřív, než zasedneme k tomu kafi. Zaťukání na okno výlohy mě probralo z nesmyslných strachů.

V nedaleké vinárně byla volná pouhá dvě místečka, akorát. Byla tak nenuceně přirozená, že ze mě spadla všechna nervozita a začal jsem si věřit. To ovšem nic neměnilo na tom, jak moc se mi líbila a že jsem během báječného večera o ní stvořil několik eroticky podbarvených love story. Probrali jsme mou knihu, byla z ní evidentně nadšená, a troufnu si tvrdit, že i z mého osudu, ale jak se říká, zase se ze mě nepicla. A to mi vlastně imponovalo. Byla to žena, která už něco v životě zažila, ale nadhled a optimismus neztratila. Když jsem ji pak vyprovázel na tramvaj, ani nevím, jestli jsem byl zamilovaný, nebo jsem toužil po jejím těle a dotycích, anebo to bylo jen kouzlo okamžiku? Každopádně z hlavy jsem ji už nedostal a strašně jsem se těšil na to další setkání, které jsme si domluvili.

Vídali jsme se pak docela často. Aspoň mně se zdálo, že to je dostatečná doba na to, abych si mohl s čistým svědomím myslet, že i ona má pro mě slabost, stejně jako já pro ni. Nic jsem nehodlal uspěchat, ale přitahovala mě tak moc, že jsem občas trpěl jako zvíře, abych jí z fleku nevyznal lásku, případně se na ni nevrhl a nezlíbal ji od shora dolů. A po dlouhé době jsem zase cítil to slastný šimrání kolem žaludku, když jsem na ni pomyslel. O sobě se bavit moc nechtěla, pochopil jsem, že prošla nějakou vztahovou krizí, možná i pořádným srdečním karambolem, a s jeho následky se stále pasuje. Ale v naší běžné komunikaci to absolutně nedávala najevo, byla uvolněná, spontánní a to mě na ní strašně bavilo. Ať se se mnou scházela z jakéhokoli důvodu, bylo jasný, že je nám spolu dobře a užíváme si naše rozhovory i procházky. A pak jsem se nějak prokecl, že taky občas maluju obrázky, nejradši olejem. Úplně ji to nadchlo, rozpovídala se o tom, že její děda byl akademický malíř a sestřenice studuje výtvarné umění ve Stockholmu…. A pak najednou vyhrkla:

„Že mi ty svoje malůvky ukážeš?“ Zděsil jsem se. Vždyť to jsou jen takový amatérský ventily mých myšlenkových a fantazijních přetlaků, co se mi nevejdou do písniček. Jestliže má v rodině tolik malířů, budu jí připadat jako úplný trapák… Jako by vytušila, že se mi do toho nechce.

„Já vím, že nevystavuješ v Louvru, ale to je úplně jedno, o to přece vůbec nejde…, prosím,“ zaškemrala. „No, ale to jsou i větší plátna, ty ti nedokážu přinést ukázat,“ namítl jsem.

„No tak se na ně přijdu podívat k tobě, nebo je v tom problém?“ podívala se na mě pátravě a já až zbytečně razantně zaprotestoval.

„Jasně, že není, no, vlastně, proč ne… to bude nejlepší.“ A rozklepaly se mi nohy.

Od té doby jsem nemyslel na nic jiného. Vygruntoval jsem své doupě vlka samotáře, nachystal vínko, udělal nějaký jednohubky... a rozhodl se, že jí dám ten maják. Kdysi jsem ho koupil, protože se mi strašně líbil…, a já jsem na ty majáky jak umanutý. Byl to vlastně keramický stojánek na čajovou svíčku, která se dala do vrat majáku, a okénky pak jasně probleskovalo světlo plamínku. Zdálo se mi, že je to dárek dostatečně výmluvný a mě charakterizující, ale zase ne nějak moc okázalý ani vlezlý.

A teď z něj zbyla hromádka střepů. A to jen proto, že jsem se zkrátka neovládl. No jo, tak jsem nadržený… já to o sobě vím. Dělám, co můžu, abych to ukočíroval..., abych se ovládl, jako jsem se ovládal ty desítky let zpátky. Jenže teď je to jiný…, ach, bože, tak strašně jiný, co mi velí ten testosteron! Už se nedokážu bránit tomu přívalu touhy, nedokážu vzdorovat chtíči valícímu se řečištěm mých tepen jak rozběsněný peřeje. Jak je to možný? Testosteron mi dodal tolik energie, síly, chuti do života, ale zároveň mě udělal sexuálním prosťáčkem, otrokem mých erotických běsů a přikazuje mi zhmotnit ty kilometry celuloidu fantazií v jeden pořádný biják plný lásky, vášně, touhy a tak trochu i porna…

Když skončila s prohlídkou (a kriticky umírněnou recenzí) mých obrázků, napili jsme se vína, já jí dal svůj keramický maják, který jsem tady schraňoval zřejmě pro ni, a ona mě s očima plnýma nadšení a neskrývané přízně lehce políbila na tvář. Zřejmě okamžik její blízkosti, vůně parfému i ženské kůže a dotek jejich rtů na mé pokožce způsobily, že jsem ztratil všechnu soudnost, zatemnil se mi mozek a já ji v těsném úchopu kolem jejích plných boků chtěl začít vášnivě líbat. Nejsem žádný silák, vytrhla se v příští vteřině a nečekaně hrubě zavřískala:

„Co to děláš, ty vole, dej ty pracky ze mě pryč..., zbláznil ses!?“ a uskočila tak o metr dozadu. Zůstal jsem jak opařený…, sám jsem nevěděl, co se to stalo, ale proč reaguje takhle hystericky? Prostě mě jen mohla odstrčit a říct, že si to nepřeje…, stejně už by to bylo všechno v pytli. Olga se ale neuklidnila, naopak, a hulákala dál: „Já na tebe nejsem připravená, rozumíš…, a nikdy nebudu, já nechci transsexuála, prostě nechci… Vážila jsem si tě, ale ty si o sobě moc myslíš, jakože jsi neodolatelný, a ta tvoje přeměna – to není vstupenka do všech ženských srdcí, tos nevěděl?“ Valila ten proud slov na mě jak vichřice.

Jo, jasně, já to chápu, tak ať už s tím přestane. Začínala mě vytáčet. Až s touhle ledovou sprchou jsem si uvědomil, že vlastně vůbec nejsem zamilovaný, za všechno může jen ten debilní chtíč, co mě sžírá takových let, a já už v sobě nedokážu vydolovat žádnou sebekázeň.

„...nikdy jsem ti nedala najevo, že s tebou chci mít vztah..., mohli jsme bejt přátelé, rozumíš, kamarádi..., já nechci žádnej zasranej vztah...“

„No tak dobrá, oukej, oukej… nechceš vztah a nechceš mě…, tak mi promiň, že jsem tě předem nevaroval…,“ přerušil jsem ji už taky značně zvýšeným hlasem. Jako by ji to spíš naštvalo, než uklidnilo, čapla maják, plášť přehozený přes křeslo a vystřelila do předsíně. Vyběhl jsem za ní.

„No tak se nezlob, víš, já nemůžu být s každou ženskou furt jen kamarád…, prostě už to nedokážu…, ale jestli teda chceš…“ Vklouzla do bot, nasupeně se na mě podívala a sípavě vyhrkla:

„Kašlu na tvoje kamarádství, co mě chce jen dostat do postele jako každej!“ Pak se napřáhla, nezaváhala ani setinu sekundy a prudce po mně hodila keramickým majákem.

„A tohle si taky můžeš strčit..., víš kam!“

1.

Nekonečná fronta u poštovní přepážky vůbec nepostupovala. Lidé v ní stojící nervózně přešlapovali, občas znechuceně zaúpěli a postupně rozepínali knoflíky kabátů, kam to jen šlo. Venku mínus deset a tady k zalknutí. Jenomže poště se před Vánocemi ani v  době mailů, chatů a internetu většina z nás nevyhne. Byl jsem otrávený, cítil jsem celé strouhy potu, jak se mi vylily na záda. Konečně jsem byl druhý na řadě. A právě vtom se otevřela přepážka vedle naší fronty a odpočatá pošťačka razantně křikla do prostoru:

„Pojďte si ke mně.“

Mezi čekajícími to zašumělo úlevou. Bylo vcelku logické, že člověk, co je na řadě – tedy já, se prostě dvěma kroky přesune k uvolněné přepážce. Ovšem to bychom nesměli čekat v české frontě a na české poště. Kde se vzala, tu se vzala, zpoza sloupu se jako Sirael zjevila kyprá padesátnice, „sireálně“ přistála před zrovna otevřeným okénkem a rychtovala si hromadu obálek. Jen jsem polkl a ještě chtěl něco namítnout, ale vtom se to stalo.

„Co si to dovolujete, osobo, tak zrovna takový vyčuraný kráčmery mám nejradši, okamžitě se zařaďte do fronty, nebo toho budete šeredně litovat – na řadě je tady tenhle pán!“

Život na poště se na vteřinu zastavil a desítky očí se upřely na starší, vcelku subtilní kultivovanou dámu v kožešinovém klobouku, která vystoupila z naší řady a svým hromovým hlasem zpražila chytrou horákyni.

„Ale vždyť tam bylo volno,“ procedila profesionální předbíhačka, přesto se pokorně přemístila za posledního v řadě.

„Jo, volno, to tak, vy nám tady nebudete zavádět nový pravidla, tohle je odjakživa fronta pro dvě okýnka. A všichni toho tady máme plný zuby. Takže šťastný a veselý – a stůjte dál!“ Dáma od rány si odfoukla, mrkla na mě a už mnohem mírněji dodala:

„To jsem neviděla, taková neomalenost, tenhle českej národ se prostě nezmění.“ Pak se zatetelila a dodala: „Viděla jsem vás v televizi a moc vám fandím. Máte můj obdiv.“ Aha, tak odtud vítr vane. Zapýřil jsem se a vděčně hlesl: „Díky.“

Stávalo se mi to teď každou chvíli. Co mi vyšla prvotina s mým autobiografickým příběhem na transgender téma, jako první si toho pochopitelně všimla média. To bylo sousto! A nastal tanec. Nestačil jsem odpovídat na žádosti o rozhovory i televizní pořady, kolemjdoucí na ulici mě zdravili a usmívali se na mě, někdo i uznale poklepal na rameno. Byl jsem v  krásném a neuvěřitelném šoku. No jasně, že jsem se bál, než jsem se svou kůží vyšel na trh, ale nějak jsem cítil, že to prostě musím napsat. Protože kdo jiný by to měl udělat než ten, kdo tím vším prošel. A tak vznikla moje Klec pro majáky, příběh o mém hledání sebe sama, až po úplnou přeměnu ženy v muže. Kniha měla pro mě nečekaný, až neuvěřitelný úspěch a já si říkal, že to s tou naší zdánlivě laxní a netolerantní společností asi nebude zase tak špatný. Začali mi psát lidé, kteří se prostřednictvím mých Majáků s transsexualitou setkali poprvé, ale dostal jsem desítky, možná i stovky mailů i ručně psaných dopisů od těch, kteří si konečně dokázali přiznat, kdo skutečně jsou, a našli odvahu to začít řešit. Byl jsem dojatý, když mě prosili o radu a chtěli jít svou vysněnou cestou. Viděli ve mně vzor, a to bylo úžasné i zavazující. Jak moc jsem jim přál i záviděl, že na to přišli tak mladí a že už dnes mají tu možnost většinu života prožít v pravdě.

Venku se do mě dala pořádná zima. Zpocená záda najednou studila, jako by mi kdosi za krk nasypal krystalky ledu.

„Čau, kámo,“ tradičně na mě už z dálky houkla mladá kamelotka, která – mráz nemráz – dennodenně korzovala ve svém prodejním rajonu a neuvěřitelně nesrozumitelnou zkratkou nabízela svoje novinové zboží.

„Kptsinostor,“ vykřikovala i teď, než jsem k ní stačil dorazit, a znamenalo to Kupte si Nový prostor.

„Čau, kámo,“ opakovala, „jdeš na nákupy?“ A v očích jí slastně zajiskřilo. Nemohl jsem si u ní pokaždé koupit časopis, byly na mě dost drahé a já sám měl stále hluboko do kapsy. Tak jsem jí jednou z obchodu přinesl kokosovou tyčinku, co byla zrovna v „akci“.

„Jéé, jak jsi věděl, že kokosový mám nejradši?“ bezelstně se zeptala, a ještě než dořekla slůvko dík, už ji měla rozbalenou. Od té doby jsem jí pokaždé něco malého koupil, když jsem ji viděl, jak tam stojí na mraze, v dešti, větru nebo na slunci. I dnes byla evidentně bez pochybností, že ji sladkost nemine.

Samoobsluha taktéž narvaná k prasknutí, další kilometrové fronty u pokladen, fackovačka o místo mezi regály. U čokolád jsem se natáhl pro nezlevněnou nugátovou Milku. Když jsou ty Vánoce…

Čaukámo se pořád opírala o zábradlí, a než jsem se odporoučel, už se do sladké tabulky zakousla.

Venku byla regulérní tma, no jo, teď jsou dny nejkratší. Ucha igelitek mě řezala do zmrzlých dlaní a já se snažil odhmotnit od všudypřítomného mumraje. Pocit vlka samotáře ve mně uhnízděný ani v davu nepřestal obestírat mou duši. A přesto, když jsem dokončil přeměnu, tak moc se změnilo. Změnil se můj krok, moje chůze, můj pohled na cestu i moje pocity z ní, změnil se cíl mojí dráhy letu. A to jsem šel pořád stejným způsobem a do stejného místa k sobě domů. Změnil jsem se předně já sám. I když od mojí přeměny uplynuly už tři roky, pořád jsem si užíval svého chlapství na plný plyn, vychutnával jsem si ten pocit štěstí, že už konečně můžu jít po ulici jako muž a nemusím si na to jen hrát. Z opojného pocitu mě vyrušil mobil. Musel jsem obě igelitky čapnout jednou rukou a druhou neohrabaně zašmátral v kapse kalhot. Volal Jakub.

„Ahoj, bráško,“ zašvitořil zvesela a bylo cítit, že dnes je v dobrém rozmaru. „Tak jak zítra, jdeš doufám na besídku?“ zeptal se a naléhavost v jeho  hlase byla jasným signálem, že nemám moc na výběr.

Pravda, na terapeutické skupinky už tolik nechodím, ale setkání s klukama, se kterýma jsem byl tehdy na stejný lodi a užil s nima moře srandy i v dobách, kdy byl jeden v těžkým psychickým stresu, to jsem si nechtěl nechat ujít. Kuba byl těsně po operacích a jako všichni, kdo tuhle anabázi absolvovali, se ještě rád podělil o své čerstvé zkušenosti s „nováčky“.

„No, ale musíme se smířit s tím, že tam budou i holky,“ řekl trochu otráveně.

„To víš, že dorazím,“ ubezpečil jsem ho. „A neboj, holky převálcujeme.“

Cítil jsem, jak se na druhé straně šklebí, a byl jsem rád, že je dnes v klidu a dobře naladěný. Nebývalo to tak samozřejmý, Kuba se stále nějak nemohl najít.

Nákup jsem hodil do kuchyně, neměl jsem chuť ho vyndávat z igelitek. V pokoji byla zima jak v morně. Otočil jsem na doraz kolečkem u vafek, pěkně to v nich škytlo, jak se plamínek bleskově změnil na malý táborák. Nažhavil jsem počítač, a než se moje okno do světa rozběhlo, zahříval jsem si zkřehlé ruce nad hučícími kamny. Pak jsem mrkl do mailu. Nějaké reklamy, dva pozdravy, následovala pravidelná nabídka „akce měsíce“ z fitka. U třetího mailu neznámá adresa.

„Dobrý den, je mi patnáct a chtěl bych bejt chlap jako vy,“ stálo hned v úvodu. Nahlas jsem se rozesmál. Páááni, kdy by mě napadlo, že se mi kluci budou chtít podobat… neuvěřitelný. Musím mu co nejdřív odepsat, klučinovi. Čeká ho dlouhá cesta, ale je tak mladý a celý chlapský život má před sebou, klikař.

Jeden pohled na monitor stačil, abych pochopil, že víc mailů si tam prostě nevymyslím. No jasně, až když mi na hlavě přistál ten maják, uvědomil jsem si, že to zase bylo jednostranný. A že už jsem z těch platonických lásek-nelásek tak zblblý a vynervovaný, že jsem si to ani nedokázal přiznat. Asi, abych opět nebyl za vola a rozdupán na prach. A co se nakonec nestalo? Sám sebe jsem neuhlídal a skončil jako totální idiot. Kdybych na to šel pomaleji, anebo jí to napsal, ale to né, to já musím hned vystartovat s líbačkou, ačkoli jsem žádný signál z druhé strany neobdržel. Jenže jak to mám, sakryš, poznat, kdy je třeba sešlápnout plyn a kdy dupnout na brzdu! Chybějí mi zkušenosti…, ty zatracený vztahový zkušenosti, který v tomhle věku už prostě nemám čas ani šanci nasbírat. Vzdychl jsem si. Já se snad nikdy nedočkám. A v antíku se od té doby už taky neukázala.

V pokoji začalo být přetopeno. Stáhl jsem vafky na obvyklý přísun tepla a šel si udělat kafe. Nákup se pořád válel na kuchyňském stole. Měl bych toho tolik udělat, svátky na krku – v bytě jak po tornádu, ale mně se tak zoufale nechtělo. K čemu taky, že jo… Ke kafi jsem si nalil skleničku whisky schovávané na „horší časy“, že si udělám večerní siestu, ale kopl jsem ji do sebe ještě v kuchyni. A na tu siestu dolil další. V obýváku bylo náhle vedro, jako kdybych se na vlnách alkoholu doplavil na rovník. Ze siesty mě vyrušilo další mobilní vyzpěvování. Blížila se devátá.

„Lásko mááá, jsem žhááář, jsem i zloděj a lhááář, já vííím…,“ zaburácelo mi do ucha. Jemný hlas zpěvačky za zvuku country kapely se v mobilu mísil i s mírně opileckým doprovodem osazenstva hospůdky, kde se produkce odehrávala. Moje písnička. Opět mi vykouzlila na tváři úsměv a po těle se mi rozlil příjemný pocit.

„Nazdar, Miku, čau, chlape,“ zdravil mě Jirka hlasitě, aby přehlušil potlesk a hlučící hospodu. „Tak ti tu tvoji Soudní obhajobu tady všichni chválí,“ hlásil mi jako obvykle.

„No, to já jsem ten, co chválí, jak pěkně jí tam hrajou i zpívají. Vyřiď moje poděkování i pozdravení,“ taky jsem složil tradiční poklonu interpretům a křičel, aby mě Jirka v tý hospodský vřavě vůbec slyšel.

„Hele, a nechtěl by ses k nám někdy připojit?“ hulákal dál Jirka. „Kapela by prej moc ráda poznala autora. Fakt by se ti tu líbilo, skvělí lidi, senzační muzika, krásný holky…“ Na druhý straně už to muzikanti zase rozjeli.

„Určitě tam někdy zaběhnu, brzo, třeba hned příště.“ Vlastně, proč ne, řekl jsem si. Já sice tomu pivu moc nedám ani jako chlap, no, ale aspoň nějaká zábava. A mezi mnou a Jirkou je to teď bezvadný.

„Stopro přijdu,“ zařval jsem ještě do mobilu, ale už jsme radši skončili, protože nebylo slyšet vlastního slova.

Poslech mojí skladby, byť z reproduktoru mobilu, mi počechral ego a navodil blažený pocit. Chtěl jsem si ještě ten hudební zážitek prodloužit, vzal jsem tedy do ruky kytaru a jen tak si pobrnkával. Začal jsem se strašně těšit na únor a na naše další vystoupení s poetou Mirkem. To byl můj svět – naše koncerty, náš Testosteron blues, kde jsem se úplně oddal svojí muzice, textům i Mirkově básnickému přednesu. Už aby to zase bylo. Preludoval jsem si tam až skoro do půlnoci, jen tichounce, abych nerušil noční klid, a bylo mi krásně i smutno, když jsem objímal aspoň svou kytaru, co mi Jirka koupil.

„Přece nebudeš hrát s touhle šunkou,“ řekl mi po jednom koncertě, „strašně ti drnčí éčko i háčko, jsi přece nějakej profík, musíš mít pořádnej nástroj.“ A daroval mi tuhle „lady black“, co se s ní teď mazlím – krásnou černou elektroakustiku. Na ni bych nikdy neušetřil. Jirka byl teď tak trochu za vodou a hlavně kámoš. Kterej jinej by to pro mě nezištně udělal…

V tašce s nákupem se mi rozbily vajíčka na obalování štědrovečerních řízků. Jen tři zůstaly vcelku. No a co. Holt budu muset nějaký přikoupit. Rychlá očista a vzhůru do spaní… tedy, jestli vůbec naběhne. Ještě než jsem zhasnul lampičku, svezl se mi pohled na malý rámeček s hnědožlutou fotkou visící těsně u mého polštáře. Byla na ní. Cvaknul jsem to jeden barevný den, když jsme courali po Kampě. Díval jsem se na ni a nemohl ten vypínač stisknout, ruka neposlouchala příkaz z centra. Musím ji sundat. Už je čas ji sundat, hned zítra to udělám, nakázal jsem sám sobě. Takhle si to říkám už pár týdnů, co se tenkrát tak naštvaně zvedla a navždy odešla. Podvědomě jsem věděl, že na té stěně stejně ještě nějaký čas vydrží.

2.

Kuba na mě jako vždy čekal u auta za rohem ordinace, abychom se spolu ještě nejdřív přivítali.

„Skoro jsem dneska nezaparkoval, objíždím tady už dobrou čtvrthodinu dokola, až teď odtud odjelo nějaký prdítko,“ zasmál se svým nakažlivým smíchem a na chlapeckém obličeji vykouzlil svůj pověstný neodolatelný úsměv. Neodolatelný pro ženský, aby bylo jasno, ale získával si jím na svou stranu i mužskou část pokolení. Zabouchl dveře svého teréňáku a opět se rozzářil.

„Čau, bráško,“ padlo na obou stranách. Stiskli jsme si pravice chlapským potřesem a důvěrně se poplácali po zádech, aby to nevypadlo jako obětí, a přesto bylo jasné, že jsme si ze zúčastněných nejblíž. Bráchové samozřejmě nejsme. Když mi v průběhu přeměny umřela sestra a já si to na světě bez ní neuměl představit, našel jsem v Jakubovi natolik spřízněnou duši, že jsem ho „adoptoval“ za sourozence.

„Dobrej sestřih,“ pochválil jsem mu skoro ježuru na hlavě a uznale jsem pokýval hlavou. Dlouho se nemohl se svým starým účesem rozloučit. Zatvářil se naoko otráveně:

„No jo, holky mě vyhecovaly. Prej: Hraješ si tady na chlapa a na hlavě máš Kláru.“ Jeho původní jméno. „Tak jsem to jednou provždy vyřešil.“

Jakuba jsem prvně potkal na skupince ještě jako holku. Cítil se tenkrát čím dál nespokojenější sám se sebou, dostavovaly se deprese a on se snažil přijít na to, jak by měl existovat dál. O přeměně z  ženy na muže dlouho jen uvažoval jako o jedné z variant řešení a svojí budoucnosti. Rozuměl jsem mu, měl jsem to zpočátku stejné. I když jemu bylo teprve pětatřicet, a stál tedy na zcela odlišný startovní čáře. Ale pro nikoho není snadný z gruntu změnit svou identitu, celý dosavadní život a jít do přeměny. Někdy k takovýmu rozhodnutí vede předlouhá cesta plná zmítání, váhání, strachu, útěků… návratů. Na první pohled vypadal velice křehce, až vystrašeně. Byl to takový hubeňour, víc jak něco přes dvacet mu nikdo nehádal. Z očí mu koukala jakási nesmělost i věčná, až třeskutá pochybnost o sobě samém. Říkal jsem si, to je snad ještě větší vlk samotář, než jsem já… Jak se později ukázalo, opak byl pravdou. Od svého raného mládí se nestalo, aby tenhle Don Juan neměl partnerku. Ženy mu samy padaly k nohám, šly za jeho kouzlem jak bludičky na blatech, uhranuté a vábené jeho usměvavým, charismatickým pohledem. Svoje obdivovatelky nestačil odhánět, to ony ho vtahovaly do milostných her a sítí! Přiznám se, že jsem mu tuhle výhodu třeskutě záviděl. Ale on v tom byl vlastně nevinně. Když zase přišel s hláškou o „nové babě“, ani jsem mu to nemohl vyčítat, věděl jsem, že nemusel hnout prstem, a už byla v jeho náruči. Po jednom mnohaletým lesbickým soužití ale najednou zjistil, že tohle není ono. Když se pro přeměnu přece jen rozhodl, měl k tomu logicky zcela jinou motivaci, než tomu bylo u mě. Já se pro ni z devadesáti devíti procent rozhodl proto, že už jsem se skoro pomátl z věčné samoty a singl života, z nepoznání skutečného vztahu v páru a z marný touhy po ženě. Už jsem si nevystačil se svými fantaziemi a myslel jsem, že se vší tou nevydanou láskou zalknu. Chtěl jsem hlavně rovné podmínky, jako mají biologičtí muži, stejné šance v kůži chlapa. Nezáleželo mi až tak na tom, jestli budu dokonalý. Já potřeboval zastávat roli muže a být tak přijímaný. Nikdy jsem nedokázal žít v lesbickém vztahu, nikdy jsem se nedokázal ženy dotknout jako žena a bylo pro mě zcela nepřijatelné a nepředstavitelné, kdyby se mě partnerka jako ženy dotýkala.

Kuba nic z toho nepostrádal. Měl ženy, měl lásku, měl sex i vztahy, mohl svoje city rozhazovat po hrstích na všechny strany. A taky je ve velkém přijímat. Jenže najednou pocítil skrytou, leč nezastavitelnou potřebu si tohle všechno užívat jako muž. Muž se vším všudy, a hlavně muž povedený, o jehož chlapáctví není pochyb. A to byl jeho největší malér. Tak, jako jsem já nemohl dopředu tušit, jestli se moje očekávání ohledně vztahů a lásky v nové roli naplní, tak Jakubovi nikdo nemohl zaručit, že mu jeho přeměna z ženy na muže přinese drsňáckou podobu ani kýžený pocit vnitřního uspokojení, který od svého kroku očekával. A Kuba se začal škvařit ve vlastní šťávě. Když zobnul první pilulku testosteronu, najednou znejistěl a začal se propadat do trudomyslných úvah, zmítal se v pochybnostech, jestli vůbec udělal s přeměnou dobře. Nejdřív jsem si říkal: no jasně, tím jsme si prošli všichni, těmi propady nálad, nejistot a strachů. Co když se to nepovede, jak doufáme? A trpělivě jsem s ním coby mazák jeho obavy probíral a uklidňoval ho…, vždyť sám jsem na tom v začátcích nebyl o moc líp. Jenomže Kubovy stíhy, jak sám říkal svým náladám pod psa, nejenže nebraly konce, ale časem nabývaly na síle, stávaly se každodenní součástí nás obou a někdy mi z nich bylo až úzko. Řešili jsme je spolu v mailech i u becherovky, v sáhodlouhých telefonních hovorech. Když se k tomu pak časem přidružily i jeho pochybnosti na poli milostném, došlo mi, že tady končí sranda. Kuba se začal bát, že ho opustí každá žena jen proto, že není ani ryba ani rak, že už o žádnou partnerku nikdy nezavadí, protože předělanýho a bez penisu ho každá pošle do háje. Ale k takovým úvahám neměl jediný důvod: jeho hormonální terapie se dařila a brzy se v jeho tváři začaly projevovat chlapecké rysy, testosteron mu neubral nic na jeho šarmu, ale naopak mu dodal to živočišné „něco“, co ženy tak omračuje. Jen jediný Jakub to neviděl.

A teď tady přede mnou stál ve svým chlapským sestřihu, a jen za tu chvíli, co jsme se spolu vítali, tři kolemjdoucí holky div že nevrazily do kandelábru, jak na něj čuměly. Co já bych dal aspoň za jednu naraženou hlavu…! Mě, hotového a vcelku povedeného vousáče, přehlédly jak družstevní lány.

„Tak jak to dneska vidíš, bráško?“ zeptal se neurčitě, a aniž by čekal na odpověď, šinul se ke dveřím, kde už se naštosovalo nejmíň pětadvacet lidí. No jo, předvánoční trachtace…

Jukli jsme na sebe a nahodili kyselý obličeje. Bylo nás tu půl na půl holek a kluků. Sotva jsme se dnes do ordinace vešli. Konečně se odněkud vylíhla i Radka, naše terapeutka a moje nedávná platonická láska. Hrnul jsem se k ní, abych ji pozdravil. S Radkou se mi splnil sen – stali jsme se přáteli, jak jsem aspoň toužil během přeměny, občas jsme se sešli u kafe, vzájemně jsme se hecovali a svěřovali si některé důvěrnější informace z našich životů. Vzájemně píšu proto, že já už jsem k Radce nechodil jako pacient, ale jako regulérní kámoš.

I když dnešní setkání mělo být besídkou, směrem od skupinky holek ke mně dolehlo:

„Dámy, jak moc je pro vás důležitý kvalitní sexuální život po operacích?“ Rozhlédl jsem se po přítomných. Kluci opodál se tvářili otráveně, holky až třeskutě dramaticky. V duchu jsem opět, už ani nevím pokolikáté, poděkoval osudu, že když už mě ten život musel takhle poznamenat, a nadělil mi do vínku komplikaci zvanou transsexualita, že se rozhodl pro variantu F to M – tedy potřebu stát se z ženy mužem. Né, že by to byl nějaký med či projížďka na jachtě. Ale holky to fakt mají o tolik těžší! Měl jsem stále v živé paměti drsný zážitek z mojí první smíšený skupinky. Všiml jsem si tenkrát vysokýho mladýho kluka s výraznými kouty nad čelem, ostře řezaných rysů s  až buldočí čelistí. Při každém polknutí se mu na krku pohnul vystouplý ohryzek. Atletická postava s širokými rameny a vypracovaným hrudníkem, na sobě maskáčové kalhoty, na nohou dobře pětačtyřicítky adidasky, jeho dlaně by zvládly práci zedníka či pokrývače. Každý měl při úvodním představování říct své jméno, jakým chce být oslovovaný, a pak jednou větou krátce něco o sobě. Nezapomenu na svoje zděšení, když se hlubokým basem z jeho židličky ozvalo:

„Já jsem Adéla, minulý týden jsem začala užívat hormony, baví mě pletení a nakupování…,“ odmlčela se a pak s potutelným úsměvem dodala: „…a ujíždím na kabelkách.“

Pamatuju se, jak jsem chtěl vzít nohy na ramena a už se tam nikdy neukázat. Naštěstí jsem vydržel. Adéla se sice s užíváním hormonů postupně začala měnit a v průběhu dalších měsíců přece jen nabyla řady holčičích rysů. Ale ten metr devadesát jí nikdo neodpáral, prsa jí ne a ne aspoň trošku vypučet a ramena pořád vykazovala známky spíš kulturisty než křehké děvy. Na hlavě měla paruku tmavých kadeří, ale přes slyšitelnou snahu jí hlas stále zněl mužně. Začala se oblékat víc žensky, přicházela nalíčená, jenže v kontrastu s její vysloveně chlapskou postavou, co jí příroda nadělila, to spíš na okolí mívalo až odpudivý efekt. Jak strašně to mají těžké – tihle kluci, co jsou vlastně holky, jak krutě jim to příroda zaonačila, a o kolik klobouků víc je třeba smeknout, když se i přes nezměnitelné překážky do přeměny pustí a jdou si za svým štěstím navzdory nepřízni osudu.

Místností se rozezněl smích. Probral mě ze vzpomínek i těžkých úvah o holkách. Vzhlédl jsem a zaregistroval, že debata se posunula poněkud jiným směrem. Zúčastněně se teď tvářili i kluci – sexuální život po přeměně byl stále na přetřesu… no bodejť, vždyť tohle je věčný téma a noční můra všech lidí, co se narodili do špatnýho těla. Nikdo z normálů si neumí představit, jaké strachy a traumata v souvislosti s milostným životem prožíváme.

„…no a já si tedy řekla, holka, každý začátek je těžký a jednou to přece zkusit musíš, tak jsem za ním do tý postele vlezla…“ Opět smích, dokonce i Radka měla pusu od ucha k uchu. Byl jsem trochu mimo. Podíval jsem se na vypravěčku vtipné historky. Vždyť to je Karolína, užasl jsem, vůbec jsem ji nepoznal. Pááni, ta se tedy změnila! Dlužno podotknout, že výrazně k lepšímu, jako by tady popřela všechny moje úvahy, co jsem tu ještě před okamžikem spřádal. No vlastně, potkat ji na ulici, tak si řeknu – hezká ženská, vůbec by mě nenapadlo, že je po přeměně. Tak ta má tedy kliku. Ale co to se sebou vlastně musela udělat?

„A to ses nebála, že na to ten svalouš přijde a nejenže tě s trapasem vykope z lože, ale ještě ti rozbije hubu, jak jsi ho chtěla znemožnit?“ zeptala se vyděšeně původní nositelka tématu o sexu. „Já bych tedy umřela hanbou, kdyby to prasklo.“ Svoje slova doplnila teatrálním otřepáním se.

„Co děláš?“ zpražila ji Karolína, „jakou hanbou? Já se nestydím za to, že jsem žena, co jí příroda pěkně vypekla a musela si svý ženství těžce vybojovat. To mám jako kvůli tomu vstoupit do kláštera? To jsem teda vůbec nemusela jít do přeměny. Ostatně, jak to děláš ty, stala se z tebe jeptiška?“ zpražila kolegyni bleskovou odpovědí. Hmmm, i sebevědomí jí narostlo, nejen ten vzedmutý hrudník. Že by silikony? Nebo že by fakt hormony? Ostatní souhlasně pokyvovali a dotyčná pochybovačka se radši stáhla.

„No, a jak to dopadlo?“ nevydržel to Michal a až nadskočil na židli. Vyvolal tak další vlnu smíchu a ostatní opět upřeli pohledy na vydařenou Karolínu. Všechny nás to vlastně zajímalo.

„No, báječný večer, skvělý sex…,“ natahovala nás na skřipec, „…a on vážně nic nepoznal.“ Konečně to z ní vypadlo.

„To kecáš,“ ulítlo Alexovi, „to jakože fakt?“ ještě se chtěl ujistit, že ho nešálí sluch.

Z opačného konce vedle Radky se ozvala už postarší dáma:

„Já mám stejnou zkušenost. Měla jsem po přeměně tři partnery a ani jeden nepřišel na to, čím jsem musela projít. Tomu třetímu jsem pak všechno řekla, a už jsme spolu skoro dvanáct let,“ řekla evidentně spokojeně.

Užaslé pohledy. „A jak jsi mu vysvětlila dole ty jizvy po operaci?“ začalo se ozývat z řad přítomných.

„Gynekologický problémy,“ opáčila Karolína.

„A to ses nebála, že to praskne, až to budeš nejmíň čekat?“

„A měla jsi z toho aspoň něco?“

A pak to dorazil Michal. „No maucta,“ ulevil si „tak to aby si teď žádnej chlap nebyl jistej, jestli fakt spí se ženskou…“ A zase řehot.

Někdo by si možná pomyslel, že to už je přes čáru, ale my všichni jsme věděli, jak to myslí, a nezlobili jsme se. Bylo pochopitelný, že každý přeměněný kluk bytostně toužil po biologických ženách, kvůli kterým si vytrpěl tolik marného toužení, a naopak holky vedle sebe chtěly partnera z řad skutečných biologických chlapáků.

„No jo, ale nakonec to nedopadlo. Byl milej, to jo, ale chtěl vedle sebe pipku, a to já prostě nedokážu.“ Karolína se zatvářila trošku zkroušeně. Věděli jsme, že původně byla vystudovaný letecký inženýr, dokonce měla našlápnuto na kariéru zkušebního pilota. Nadřízení si ji – ještě coby muže – velmi považovali, uznávali její schopnosti a vítali i její dar od boha pro tuto profesi. Bylo jasné, že postup k vysněnému cíli ji nemine. Jenže pak přišla s coming outem a oznámením, že je ženská a že se rozhodla pro přeměnu. A jako mávnutím kouzelného proutku se náhle všechno změnilo. Dostávala čím dál méně příležitostí k letům a šancí podílet se na nových projektech i postupech, nejdřív tak nějak nenápadně, a když dokončila svou přeměnu, už pro ni najednou nebylo místo. Ze všech stran k ní doléhaly signály, že pro ženu se tak nebezpečný post nehodí, jak je to náročné na fyzičku i psychiku, až to nervově nezvládla a sama tuhle práci opustila.

„Učebnicová diskriminace,“ lakonicky okomentovala svou situaci, když nám tehdy na skupince o tom vyprávěla. Teď tu ale před námi seděla sebevědomá žena, evidentně slušně zaopatřená, a já si marně lámal hlavu, jak se mohla za těch pár měsíců, co jsem ji neviděl, tak výrazně změnit.

3.

A bylo půl třetí, poslední stisky rukou, poslední přání k nadcházejícím svátkům. Někdo chvátal zpět do zaměstnání, přespolní na autobus či vlak. My šťastnější, co jsme se postarali o volno na zbytek pracovního dne, jsme chystali tradiční hospodu, kam se šlo „na jedno“. Bráška tentokrát nemohl. Nedalo se nevšimnout si, že jeho optimistické rozpoložení ze začátku odpoledne vzalo po devadesáti minutách v ordinaci poněkud za své. Někdy ho příběhy druhých pěkně rozložily.

„Dobrý, Kubo?“ opatrně jsem zasondoval a zkoumavě se na něj podíval.

„Ale snad jo,“ snažil se mě uklidnit, „znáš to – holky mě vždycky rozhodí. Ale jedu za „komtesou“, tak ta mě zase nahodí,“ zašklebil se zvesela a já si v duchu řekl: No, jen aby. Jeho staronový vztah à la „slepovaný hrnec“ se mi líbil čím dál míň. Ale byl to jeho život, jeho riziko, neměl jsem právo mu do toho kecat. Podle mého gusta se jejich vztah ale rozhodně nevyvíjel. Jakub byl sice zamilovaný, a chápal jsem, že si ti dva v jistých věcech rozumí, že se mezi nimi odvíjí jakási mně nikdy nepoznaná vzájemná přitažlivost. Na druhou stranu s ním ale dotyčná slušně mávala, a jak jen mohla, dávala mu najevo, že kromě něho – něžného rytíře, chce taky výkonného samce. Co jsme se na tohle téma nadiskutovali, co jsme se narozebírali, jak dál, zda z toho ven, anebo ještě vydržet… A Kuba se jen dál trápil, že pro ni nikdy tím fest chlapem nemůže být, trpěl její mánií po nabušeným rozkroku, ale vycouvat pořád nechtěl. Mohl jsem jen doufat, že dnes jejich setkání proběhne hladce.

„Tak čau, bráško,“ řekl jsem s obavami, „písneme si mail.“ Jakub jen kývl, otočil se a naše celá skupinka se už přesouvala do blízké putyky.

Chtěl jsem si sednout vedle Michala nebo Alexe, ale zbyla na mě už jen židle u Karolíny. Dost otráveně jsem přisedl.

„Dala jsem tvoji knihu přečíst mamce. Je z ní úplně nadšená,“ prohodila, ještě než jsem sám stačil vymyslet téma ke společenské konverzaci. Překvapeně jsem se na ni podíval.

„Ale vždyť tě vaši…,“ nějak jsem nemohl najít správný výraz.

„Myslíš, vydědili?“ řekla s trochou trpkosti v hlase a úšklebkem na rtu. „Jo, to máš pravdu, ale to už je dávno jinak.“ Pak se poopravila: „Tedy částečně.“

Tázavě jsem se jí podíval do nalíčeného obličeje. Nemohl jsem si nevšimnout dost značného nánosu make-upu na jinak jemné tváři, kterým se zřejmě snažila zakrýt rašící strniště na bradě. Ale ať jsem dělal, co jsem dělal, viděl jsem jen hladkou pleť, za kterou by se nemusela stydět žádná špičková modelka. Jak to? Karolína už se zase rozzářila a nabyla své předchozí vyrovnanosti.

„To hlavně táta udělal ten největší humbuk, když jsem přišla s přeměnou,“ řekla a mně chvilku trvalo, než jsem se zase dostal do tématu. Karolína už bez zábran pokračovala.

„To víš, jediný vymodlený kluk. Mám tři ségry, a on je ve finále taky holka. Vlastně jsem se mu ani nedivila, že ho to tak vzalo,“ řekla chápavě.

Opět jsem se na ni podíval, tentokrát trochu nedůvěřivě. Když si vzpomenu, jak byla na skupině zdrcená, že nejen přišla o rodiče, ale ke všemu se musí rozvést, přestože svou ženu vlastně pořád miluje. Jenže ta nechce o společném životě už ani slyšet. Karolína to nemohla pochopit. Vždyť se měli tak rádi a ona se přece jako člověk vůbec nezměnila, jen prostě bude žena! Dál se ale chce starat o rodinu a podílet se na jejím chodu i výchově syna. Přistoupila by bývala i na dohodu, že si manželka najde nějakého milence muže, když je heterosexuální, ale proč by se měli rozejít, mají přece spolu dítě? Nemohla to pochopit, odmítala argumenty manželky, že ona ženskou prostě do partnerství nikdy nepřijme. Karolína se nedokázala smířit s tím, že to jediný, na čem jí záleželo a do čeho ona vložila celý svůj smysl života, by najednou měla ztratit. Rozuměl jsem jí dobře, vždyť i já se tak snažil najít si nějaký smysluplný důvod žití, když se mi nedařilo naplnit jej tak, jak jsem cítil uvnitř sebe. Karolína ale byla umanutá a neodbytná, až manželka sebrala jejich synka Martina a odstěhovala se s ním na Slovensko, odkud původně pocházela. Když se tohle všechno dozvěděl táta Karolíny, nejenže se svojí nově odhalené dcery zřekl, ale zakázal i své ženě, tedy mámě Káji, jakýkoli kontakt s tím kriplem, jak o ní mluvil. Karolína brečela, když nám o tom na skupince vykládala.

„Táta na podzim dostal infarkt,“ vysvětlila, jako by si všimla mojí nedůvěry. „A máma, která byla pod jeho tlakem, se mi brzo po pohřbu sama ozvala. Zatím se pořád ještě tak nějak oťukáváme, ale zdá se, že je to na dobrý cestě,“ řekla až skoro blaženě a dívala se přitom do dálky. Pak, jako by se probrala ze snění, mnohem razantněji prohlásila:

„Myslím, že ten tvůj román jí úplně otevřel oči, tak jsem ti vlastně chtěla poděkovat, žes ho napsal.“

Tedy né, že by mi to nelichotilo, až jsem se začervenal a opět mě zalil ten krásný pocit, že jsem mohl být nějak platný a že jsem se svou kůží na trh nešel nadarmo. Ale moje zvědavost byla přespřílišná, tak jsem si neodpustil: „A Denisa…?“

„Hmmm… je pořád v Nitře. Neviděla jsme ji ani Martina skoro dva roky,“ řekla podivně tiše a hlas jí spadl hodně hluboko, jako by se zapomněla hlídat. Pak se opět našla.

„Denisa mi už nechybí, smířila jsem se s tím. Stejně si chci najít chlapa, rozumíš, čistokrevnýho macha, drsňáka s něžnou tlapou a pořádným mackem v kalhotách!“ vrátila se do role samice a už opět zdánlivě oplývala svou sebejistotou. Pochopil jsem ale, že se ztrátou syna se nevyrovnala. Stočil jsem hovor kousek vedle.

„No, neber to jako laciný lichocení, ale myslím, že máš velmi slušně našlápnuto na úspěch, vůbec jsem tě dneska nemohl poznat…,“ uznale jsem přimhouřil oči. Bylo vidět, že jí můj kompliment dělá hodně dobře.

„No, však to taky nebylo zadarmo,“ pronesla tajemně. Vklínil se mezi nás číšník s přeplněným tácem a marně se snažil odhadnout, co si kdo objednal. Kluci mlaďoši ho začali jeden přes druhýho navigovat a hráli si přitom na drsný chlapy, děsně povykovali, takže nás za chvíli byla plná hospoda. Nemám to rád. Ale na druhou stranu jsem měl pro ty jelimánky pochopení. Někteří byli na skupince poprvé a jejich euforie ze setkání i přijetí ostatními neznala mezí. Kdyby mohli, do celýho světa by hromovým hlasem křičeli, že jsou muži jako poleno a nikým jiným se nikdy být necítili. Jaká úleva! Jaké vysvobození! Vzpomněl jsem si na svou první skupinovou terapii u Radky a na to, jak jsem se vznášel, když jsem šel domů. Vlastně krk bych dal za to, že to byl první impulz k mojí přeměně. Že mě to nakoplo do těch správných dimenzí a k odvaze. Takže jsem těm suverénům tady teď rozuměl. Jenže dneska už jsem někde jinde.

„No, komu jinýmu tu vodku než tady našemu spisovateli,“ nechali se mladistvou extází nakazit mazáci a halekali s nimi ostošest. Číšník přede mě postavil vodku a já zalitoval, že jsem si s nimi spíš nedal pivo, měl jsem pořádnou žízeň. Vtom jsem zachytil pohled jednoho z nováčků. Takový drobný, zakřiknutý klučík, vlastně ještě stále dost jako holka. Došlo mi, že se na mě dívá už pěknou dobu a zkoumavě mě pozoruje. Usmál jsem se na něj, ale uhnul očima. Seděl v rohu, skoro nemluvil, jako by tam byl spíš jen jeho stín než on sám.

„Tak ať nám rostou ňádra,“ přerušila moje úvahy Karolína a já se jen otřepal:

„Proboha, to už néééé!“ Všeobecný smích. Bezděčně jsem jí mrkl do výstřihu, který i přes mrazivé počasí měla povážlivě hluboký. Postřehla to.

„Jak říkám, dalo to pěknou fušku,“ ukázala na sebe a tím TO myslela obličej a hrudník. Opět jsem se na ni tázavě otočil.

„Dvakrát plastika prsou – slušný trojky, ne?“ spokojeně se zadívala na svý poprsí a nadhodila si ho. „Plastika vaginy v Thajsku, osekání čelisti, vždyť jsem měla bradu jak van Damme, totální laserová depilace na obličeji a předloktí, zákrok na ohryzku…, to všechno bratru přes milion,“ nadzdvihla obočí, jako by to právě počítala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hotel Sen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.