Vlast

Fernando Aramburu

přeložil
Vít Kazmar

Akropolis

Vydání této knihy je podpořeno

španělským ministerstvem kultury a sportu.

Esta obra ha sido publicada con una subvención

del Ministerio de Cultura y Deporte de España.

Patria

© Fernando Aramburu, 2016

Published by agreement with Tusquets Editores, Barcelona, Spain.

© Translation Vít Kazmar, 2019

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2019

© Filip Tomáš — Akropolis, 2019

ISBN 978-80-7470-257-0

ISBN 978-80-7470-258-7 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-259-4 (ePUB)

Obsah

1   Podpatky na parketách

2   Přívětivý říjen

3   S Txatem v Polloe

4   Tam u těch

5   Stěhování potmě

6   Txato, entzun

7   Kameny v batohu

8   Dávný příběh

9   Rudá

10   Telefonování

11   Záplava

12   Zeď

13   Rampa, koupelna, pečovatelka

14   Poslední odpolední svačiny

15   Setkávání

16   Nedělní mše

17   Procházka

18   Dovolená na ostrově

19   Nesoulad

20   Předčasné truchlení

21   Nejlepší člověk z jejich rodiny

22   Vzpomínky v pavučině

23   Neviditelný provaz

24   Dětský náramek

25   Přestaň sem jezdit

26   S námi, nebo proti nám

27   Rodinný oběd

28   Mezi námi sourozenci

29   Dvoubarevný list

30   Vyprázdnit paměť

31   Rozhovor ve tmě

32   Papíry a předměty

33   Nápisy

34   Pomyslné stránky

35   Ohnivá skříň

36   Z bodu A do bodu B

37   Dort sváru

38   Knihy

39   Já sekera, ty had

40   Dva roky bez tváře

41   Její život v zrcadle

42   Případ Londýn

43   Oficiální snoubenci

44   Obezřetnost

45   Celodenní stávka

46   Deštivý den

47   Kde je jim konec?

48   Odpolední směna

49   Postav se k tomu čelem

50   Žoldákova noha

51   V kamenolomu

52   Velký sen

53   Nepřítel u nás doma

54   Lež o horečce

55   Jako naše mámy

56   Švestky

57   V záloze

58   Brnkačka

59   Skleněné vlákno

60   Doktoři s doktory

61   Příjemná maličkost

62   Domovní prohlídka

63   Politické materiály

64   Kde je můj syn?

65   Požehnání

66   Klaus-Dieter

67   Tři týdny lásky

68   Konec studií

69   Rozkol

70   Vlast, past

71   Nezdárná dcera

72   Posvátné poslání

73   Dal ses na vojnu, musíš bojovat

74   Hnutí za osobní svobodu

75   Porcelánový džbán

76   Jen klidně plakej

77   Černé myšlenky

78   Výcvik

79   Dotek medúzy

80   Komando Oria

81   Vyprovodil ji jenom smutný doktor

82   He’s my boyfriend

83   Nešťastná náhoda

84   Baskové vraždí

85   Byt

86   Měl jiné plány

87   Houby a kopřivy

88   Zkrvavený chléb

89   Atmosféra v kuchyni

90   Leknutí

91   Seznam

92   Její nejmilovanější dítě

93   Země mlčenlivých

94   Amaia

95   Víno z demižonu

96   Nerea a samota

97   Průvod zabijáků

98   Svatba v bílém

99   Čtvrtý člen

100   Pád

101   Txoria txori

102   První dopis

103   Druhý dopis

104   Třetí a čtvrtý dopis

105   Smíření

106   Syndrom uzamčení

107   Setkávání na náměstí

108   Lékařský přístup

109   Když vítr rozdmýchá uhlíky

110   Podvečerní rozhovor

111   Noc v Calamoche

112   S vnukem

113   Závěrečné stoupání

114   Sklo mezi námi

115   Masáž

116   Arabský salón

117   Neviditelný syn

118   Neohlášená návštěva

119   Trpělivost

120   Dívka z Ondárroy

121   Povídání v hovorně

122   Moje vězení, tvoje vězení

123   Uzavřený kruh

124   Promočená

125   Nedělní ráno

Slovníček baskických výrazů použitých v textu

1   Podpatky na parketách

Tamhle jde, chudinka, roztříští se o něj. Jako se vlny tříští o útesy. Troška pěny a sbohem. Copak nevidí, že se ani neobtěžuje otevřít jí dveře? Ovládl ji, ochočil si ji.

A co ty boty na podpatku a rudé rty? Proč? Vždyť je jí pětačtyřicet. Holka, proč se při své úrovni, při svém postavení a vzdělání chováš jako puberťačka? Kdyby to tak viděl aita…

Když Nerea nastupovala do auta, pohlédla k oknu a vytušila, že matka ji jako obvykle sleduje přes záclonu. A třebaže matku z ulice nemohla vidět, trefila se, Bittori ji lítostivě pozorovala, mračila se, mluvila sama pro sebe a špitla si tamhle jde, chudinka, pro toho ješitu, kterého nikdy nenapadlo udělat někomu radost, je jenom okrasa. Copak neví, že ženská musí být opravdu zoufalá, aby se po dvanácti letech manželství snažila svádět svého muže? Vlastně je dobře, že neměli děti.

Nerea krátce zamávala na rozloučenou a pak nastoupila do taxíku. Její matka, schovaná ve třetím patře za záclonou, uhnula pohledem. Nad střechami bylo vidět široký pás moře, maják na ostrově Santa Clara a v dálce řídká oblaka. Podle předpovědi mělo být slunečno. A ona, ach, jak já stárnu, znovu pohlédla na ulici a taxík už zmizel z dohledu.

A pak daleko za střechami, za ostrovem a za modrou čarou obzoru, daleko za vzdálenými mraky a ještě dál, v provždy ztracené minulosti, hledala výjevy ze svatby své dcery. A znovu ji uviděla v katedrále Dobrého pastýře, v bílých šatech, s kyticí v ruce a s přehnanou radostí v srdci, a jak ji viděla vycházet, tak štíhlou, usměvavou a krásnou, přepadly ji zlé předtuchy. Když se večer sama vrátila domů, jen málo scházelo, aby se posadila před Txatovu fotografii a svěřila se mu se svými obavami; ale bolela ji hlava a krom toho, když šlo o rodinu, a tím spíš o jeho dceru, Txato býval často sentimentální. Tenhle chlap zkrátka neměl k slzám daleko, fotky sice nepláčou, ale já vím, proč to říkám.

Podpatky měly Quiquemu povzbudit apetit, ale ne zrovna ten, který se tiší jídlem. Klap, klap, klap, slyšela je chvilku předtím tlouct do parket. Jestlipak mi v nich nenadělá díry. Nevyčetla mu to, nechtěla dělat dusno. Zdrží se jen chvilku. Přišli se rozloučit. A z něj byla už v devět ráno cítit whisky nebo nějaké pití, které prodává.

„Mami, určitě to zvládneš sama?“

„Proč nejedete na letiště autobusem? Taxík odtud až do Bilbaa vás bude stát fůru peněz.“

On:

„S tím si nelam hlavu.“

Kufry, není to pohodlné, strašně to trvá, dodal na vysvětlenou.

„Já vím, ale vyrážíte s předstihem, ne?“

„Mami, netlač na nás. Už jsme se rozhodli pro taxík. Je to nejpohodlnější.“

Quique začínal být netrpělivý.

„Jediná pohodlná možnost.“

Dodal, že si půjde ven zapálit, a vy si zatím popovídáte. Ten chlap je ale navoněný. Jenže z pusy je mu cítit kořalka, a to je sotva devět ráno. Rozloučil se, zatímco se prohlížel před zrcadlem v předsíni. Frajírek. A potom Neree řekl — přísně, srdečně, ale stroze?

„Pospěš si.“

Pět minut, slíbila. Nakonec se to protáhlo na čtvrthodinu. S matkou mezi čtyřma očima: tahle cesta do Londýna pro ni hodně znamená.

„Nedokážu si představit, že máš v manželových jednáních se zákazníky nějaký význam. Nebo jsi snad začala pracovat v jeho firmě a nic mi neřekla?“

„V Londýně se opravdu pokusím naše manželství zachránit.“

„Už zase?“

„Naposled.“

„A jak na to půjdeš tentokrát? Budeš ho hlídat, aby ti nepláchl s první, kterou potká?“

„Mami, prosím tě. Neztěžuj mi to.“

„Moc ti to sluší. Máš novou kadeřnici?“

„Pořád stejnou.“

Nerea náhle ztišila hlas. Nato se její matka otočila a pohlédla k domovním dveřím, jako by se bála, že je někdo špehuje. Ne, nic se neděje, jen že zavrhli nápad adoptovat dítě. Tolik to probírali. Číňan, Rus nebo černoušek. Holčička nebo chlapeček. Nerea se snu nevzdala, ale Quique se stáhl. Chce vlastního syna, tělo ze svého těla. Bittori:

„Takhle biblicky teď mluví?“

„Myslí si, jak jde s dobou, ale je staromódnější než chleba s máslem.“

Nerea si sama zjistila, co je potřeba k žádosti o adopci, a skutečně splňovali všechny požadavky. Peníze nepředstavovaly žádný problém. Byla odhodlaná cestovat až na kraj světa a stát se konečně matkou, ačkoli by dítě sama neporodila. Ale Quique rozhovor rázně ukončil. Ne a hotovo.

„Hoch je trochu bezcitný, nezdá se ti?“

„Přál by si vlastního chlapečka, co by se mu podobal, co by jednou hrál za Real. Je tím posedlý, mami. A bude ho mít. Ach jo, když ten si něco vezme do hlavy. Nevím s kým. S nějakou, která bude chtít. Neptej se. Nemám tušení. Zaplatí, kolik bude třeba, a najme si břicho. Pokud jde o mě, pomohla bych mu najít zdravou matku, která mu jeho přání splní.“

„Jsi praštěná.“

„Ještě jsem mu to neřekla. Myslím, že teď v Londýně budu mít příležitost. Dobře jsem si to promyslela. Nemám žádné právo chtít po něm, aby byl nešťastný.“

U domovních dveří se jemně dotkly tvářemi. Bittori: ano, zvládne to sama, šťastnou cestu. Nerea stála na odpočívadle, čekala na výtah a řekla cosi o životní smůle a o tom, že se nemáme vzdávat radosti. Pak matce poradila, aby vyměnila rohožku.

2   Přívětivý říjen

Než se stala ta věc s Txatem, tak věřila, ale teď už nevěří. A to byla v mládí tolik zbožná. Dokonce málem vstoupila do kláštera. S kamarádkou z městečka, na kterou raději nechce vzpomínat. Obě od svého rozhodnutí upustily na poslední chvíli, jednou nohou v noviciátu. Vzkříšení mrtvých, život věčný, Stvořitel, Duch Svatý, to všechno jí teď připadá jako báchorky.

Rozčílilo ji těch pár biskupových slov vyřčených jen tak, aby se neřeklo. Bála se nepotřást rukou tak významnému muži. Lepkavá na dotek. Ale zato se mu podívala do tváře, aby mu mlčky, leskem svých očí dala najevo, že už není věřící. Jakmile spatřila Txata ležet v rakvi, její víra v Boha praskla jako bublina. Dokonce to pocítila tělesně.

A přesto čas od času chodí na mši, možná silou zvyku. Posadí se do lavice v zadní části kostela, kouká farníkům na záda a na zátylky, mluví sama se sebou. Doma na ni totiž doléhá samota. Není z těch, kdo chodí po barech a kavárnách. A nákupy? Jen to nejnutnější. Vytratila se i chuť flirtovat, která jí před tou událostí s Txatem nescházela, možná další bublina. A kdyby na ni Nerea pořád nenaléhala, nosila by den za dnem stejné oblečení.

Na nákupy nechodí, raději se posadí v kostele a provozuje svůj mlčenlivý ateismus. Nerouhá se, nepohrdá přítomnými věřícími, to si zakázala. Dívá se na obrazy a říká/myslí si: ne. Občas si to říká/myslí a lehce při tom vrtí hlavou.

Pokud se zrovna slouží mše, zdrží se déle. To pak v duchu popírá všechno, co kněz tvrdí. Modleme se. Ne. Toto je tělo Kristovo. Ne. A takhle celou dobu. Když ji přemůže únava, občas si ve vší slušnosti trochu zdřímne.

Vyšla z jezuitského kostela v ulici Andía už za šera. Čtvrtek. Příjemné teplo. Odpoledne si všimla, že displej teploměru u lékárny ukazuje dvacet stupňů. Provoz, chodci, holubi. Zpozorovala známou tvář. Bez rozmýšlení přešla na druhý chodník. Náhlá změna směru ji dovedla na náměstí Guipúzcoa. Přešla je cestou podél jezírka. Bavila se pozorováním kachen. Tak dlouho už tudy nechodí. Od Nereina dětství, pokud si dobře vzpomíná. Vybavila si černé labutě, které tu dnes už nejsou. Bim, bam, bim. Z úvah ji vytrhla zvonkohra místního zastupitelstva.

Osm hodin. Vlažný čas, přívětivý říjen. Náhle si vzpomněla, co jí Nerea ráno řekla. Aby si vyměnila rohožku? Ne, že se člověk nemá vzdávat radosti. Pche, tyhle řečičky se vykládají starým lidem pro povzbuzení. Bittori neměla problém uznat, že je nádherné odpoledne. Ale k radostnému jásotu by potřebovala docela jiný důvod. Například? Ach, co já vím. Aby někdo vynalezl stroj na kříšení mrtvých a vrátil mi mého manžela. Položila si otázku, zda by po tolika letech neměla už zvolna uvažovat o tom, že zapomene. Zapomenout? Co to znamená?

Ve vzduchu se vznášela vůně jakoby po chaluhách a mořské vodě. Nebylo ani trochu chladno, nefoukal vítr a nebe bylo jasné. Dostatečné důvody, řekla si, jít domů pěšky a ušetřit si cestu autobusem. V Urbietově ulici zaslechla své jméno. Slyšela je jasně, ale ohlédnout se nechtěla. Dokonce přidala do kroku, ale nebylo to nic platné. Zezadu ji dostihly chvatné kroky.

„Bittori, Bittori.“

Hlas se ozýval příliš blízko, než aby mohla dále předstírat, že neslyší.

„Užs to slyšela? Říkají, že končí, že další atentáty už nebudou.“

Bittori se nemohla ubránit vzpomínce na dobu, kdy se právě tahle sousedka vyhýbala setkání na schodech, nebo v dešti čekala na rohu ulice s nákupem položeným mezi chodidly, aby se nepotkaly u vchodu.

Zalhala:

„Ano, slyšela jsem to před chvilkou.“

„To je výborná zpráva, že? Konečně budeme mít klid. Už bylo na čase.“

„No, uvidíme, uvidíme.“

„Mám radost hlavně kvůli lidem jako vy, co jste si tolik vytrpěli. Ať to všechno jednou provždy skončí a nechají vás na pokoji.“

„Co má skončit?“

„No ať přestanou lidi trápit a bojujou za svou věc bez zabíjení.“

A jelikož Bittori mlčela a neprojevila zájem v rozhovoru pokračovat, sousedka se rozloučila, jako by měla najednou velmi naspěch.

„Já už musím, slíbila jsem synovi k večeři parmice. Má je moc rád. Jestli jdeš domů, doprovodím tě.“

„Ne, mám kousek odtud s někým sraz.“

Přešla na druhý chodník, aby se sousedce ztratila z dohledu, a hodnou chvíli se nazdařbůh procházela po okolí. Protože až bude ta husa čistit parmice pro svého syna, který mi vždycky připadal jako pitomec a prosťáček k tomu, a uslyší mě přicházet domů chvilku po ní, určitě si pomyslí: heleme se, nechtěla se se mnou bavit. Bittori! Co? Začínáš být zahořklá a už jsem ti mockrát říkala, že… No jo, dej už pokoj.

Později cestou domů položila dlaň na drsný kmen stromu a řekla si: děkuju za tvou lidskost. Pak ji položila na zeď jednoho domu a větu zopakovala. Aniž se zastavila, totéž udělala s odpadkovým košem, lavičkou, sloupem od semaforu a s dalším městským vybavením, které cestou míjela.

Domovní dveře, tma. Lákalo ji vyjet nahoru výtahem. Opatrně. Hluk by mě mohl prozradit. Rozhodla se vystoupat do třetího patra bosky. Ještě stihla špitnout své poslední poděkování: milé zábradlí, za tvou lidskost. Co nejopatrněji vsunula klíč do zámku. Co se Neree na té rohoži nezdá? Já téhle holčičce zkrátka nerozumím a myslím, že jsem jí nerozuměla nikdy.

Chvíli nato zazvonil telefon. Ikatza pospávala na pohovce a vypadala jako chomáč černých chlupů. S přivřenýma očima nehybně pozorovala, jak její panička kráčí k přístroji. Bittori počkala, až zvonění ustane, přečetla si číslo na displeji a zavolala zpět.

Rozrušený Xabier. Amo, amo. Ať si zapne televizi.

„Už jsem to slyšela. Od koho? Od té ženské nad náma.“

„Aha, myslel jsem, že to nevíš.“

A poslal jí polibek a ona jemu také a dál už nemluvili a rozloučili se. Řekla si: nebudu zapínat televizi. Ale za chvilku ji přemohla zvědavost. Na obrazovce uviděla trojici mužů s kápěmi a barety, seděli za stolem, vzhled ve stylu Ku Klux Klanu, bílý ubrus, vlastenecké prapory, mikrofon, a v duchu si položila otázku, zda matka muže, který mluví, pozná jeho hlas. Při pohledu na záběry cítila silný odpor, obracel se jí žaludek. Nedokázala se na ně dívat, vypnula televizi.

Den pro ni byl u konce. Kolik je hodin? Bude deset. Dala kočce čerstvou vodu a šla spát dřív než obvykle, bez večeře, ani si neotevřela časopis ležící na nočním stolku. V noční košili se zastavila před Txatovou fotografií visící na stěně ložnice a řekla mu:

„Zítra ti to přijdu vyprávět. Myslím, že radost mít nebudeš; ale jednou je to zpráva dne a ty máš právo ji slyšet.“

Když zhasla, pokusila se z očí vytlačit alespoň jednu slzu. Nic. Sucho. A Nerea nezavolala. Ani se neobtěžovala dát jí vědět, jestli do Londýna dorazili. Ovšem, má asi spoustu práce se zachraňováním svého manželství.

3   S Txatem v Polloe

Už pár let nahoru na Polloe nechodí pěšky. Což o to, mohla by, ale unaví se. Ne že by jí únava vadila, ale proč by to vlastně dělala? Proč? Navíc ji teď občas nějak píchá v břiše. Takže Bittori sedne na devítku, která ji doveze skoro až ke vstupní bráně hřbitova, zajde na hrob a pak už pěšky dolů do města. Z kopce je to jiná.

Vystoupila za jakousi paní, v autobuse jely samy. Pátek, klid, pěkné počasí. A na oblouku nad vchodem si přečetla: TAM, KDE JSME TEĎ MY, BUDETE I VY. Tyhle morbidní řečičky mě neomráčí. Hvězdný prach (říkali to v televizi), to jsme, a je fuk, jestli chodíme po světě, nebo ležíme pod drnem. A i když ten protivný nápis nesnášela, vždycky si ho musela přečíst, než vstoupila.

Holka, ten kabát jsi mohla nechat doma. Překážel jí. Vzala si ho jenom proto, aby měla na sobě něco černého. V prvním roce držela smutek; pak už na ni děti naléhaly, aby žila normálně. Normálně? Ti dva ťunťové netuší, o čem mluví. Poslechla je, protože chtěla, aby jí dali pokoj. Nemůže se ale zbavit dojmu, že procházet se mezi mrtvými v barevném oblečení je neuctivé. Takže ráno otevřela skříň, hledala něco černého, čím by zakryla ostatní oblečení v různých odstínech modré, uviděla kabát a oblékla si ho, i když věděla, že jí v něm bude horko.

Txato leží v témže hrobě jako jeho teta a prarodiče z matčiny strany. Hrob tvoří v mírném svahu u cestičky řadu s dalšími podobnými. Na náhrobku stojí jméno a příjmení nebožtíka, datum narození a datum, kdy byl zavražděn. Přezdívka chybí.

Když se chystal pohřeb, příbuzní z Azpeitie Bittori poradili, aby na náhrobek raději nedávala žádné připomínky, symboly či odkazy, podle kterých by se dalo poznat, že Txato se stal obětí ETA. Jinak by mohla mít potíže.

Ohradila se:

„Tak podívejte, jednou už ho zabili. Myslím, že podruhé to neudělají.“

Ne že by snad Bittori napadlo vyrýt na náhrobek, proč její manžel zemřel; ale jakmile se jí něco snažili vymluvit, chtěla to stůj co stůj provést.

Xabier s příbuznými souhlasil. Takže na náhrobek nechali vyrýt jen jméno a data. Nerea volala ze Zaragozy a troufale navrhla, aby druhé datum pozměnili. Překvapení: cože?

„Napadlo mě, že by tam mohlo být datum den před atentátem nebo po něm.“

Xabier pokrčil rameny. Bittori prohlásila, že ani náhodou.

Když o pár let později někdo počmáral náhrobek Gregoriovi Ordóñezovi, který leží pár set metrů od Txata, Nerea měla tu drzost starý spor, na který už všichni zapomněli, vytáhnout. Očima ukázala na fotografii v novinách a povídá matce:

„Vidíš, že bylo lepší aitu trochu ochránit? Podívej, co jsme si ušetřili.“

Bittori tehdy odhodila vidličku na stůl a řekla, že odchází.

„Kam jdeš?“

„Nějak mě najednou přešla chuť.“

Zamračeně a vztekle odešla z dceřina bytu a Quique, zatímco si zapaloval cigaretu, obrátil oči v sloup.

Hroby lemují cestu jeden vedle druhého. Bittori vyhovuje, že obruby vyčnívají skoro půl metru nad zem, takže si může na hrob bez potíží sednout. Za deště ne, to se ví. Protože kámen bývá tak jako tak studený (a za ta léta zákonitě špinavý a porostlý lišejníky), nosí si v kabelce čtverec igelitu vystřižený z nákupní tašky a šál, ze kterých si dělá polštářek. Posadí se na něj a vypravuje Txatovi, co mu vyprávět potřebuje. Když jsou poblíž další lidé, mluví s ním v duchu; když je sama, což je obvyklé, mluví, jako by si povídali.

„Dcera už je v Londýně. Tedy předpokládám, protože se neuráčila zavolat. Tobě volala? Mně ne. V televizi o žádné letecké nehodě nic neříkali, takže beru za hotovou věc, že už oba do Londýna dorazili a teď ve dne v noci zachraňujou manželství.“

Na začátku dala Bittori na náhrobek čtyři květináče. Pravidelně o ně pečovala. Dělaly parádu. Pak nějakou dobu nahoru na hřbitov nechodila. Květiny jí uschly. Další vydržely až do první jinovatky. Koupila ohromný květináč. Xabier ho přivezl na kolečku. Společně do něj zasadili mladičký zimostráz. Jednou ráno ho našli povalený, květináč se rozbil a část hlíny se vysypala na náhrobek. Od té doby zůstal Txatův hrob bez okras.

„Mluvím, jak se mi zlíbí, a nikdo mi v tom nezabrání, ty ze všech nejmíň. Jestli si dělám legraci? Už nejsem, jako kdyžs byl naživu. Stala se ze mě zlá ženská. Vlastně, zlá ani ne. Studená, odtažitá. Kdybys ožil, nepoznal bys mě. A jen si nemysli, tvoje milovaná dceruška, tvůj poklad, má na té mé proměně lví podíl. Leze mi na nervy. Zrovna jako když byla dítě. Samozřejmě s tvým svolením. Vždycky ses jí zastával. Připravil jsi mě o autoritu, a ona si mě nikdy nenaučila vážit.“

O tři nebo čtyři hroby výš byl vedle asfaltové stezky písčitý plácek. Bittori se zadívala na dvojici vrabčáků, která se tam právě posadila. Ptáci si s roztaženými křídly dopřávali písečnou koupel.

„Pak jsem ti ještě chtěla říct, že ta sebranka se rozhodla přestat s vražděním. Ještě není jasné, jestli to prohlášení myslí vážně, nebo jenom blafujou, aby měli čas přezbrojit. Tobě to stejně nepomůže. A nemysli si, mně moc taky ne. Hrozně potřebuju vědět pravdu. Od samého začátku. A nezastaví mě. Nikdo mě nezastaví. Ani děti ne. Pokud se to vůbec dozvědí. Protože já jim nic neřeknu. Jsi jediný, kdo o tom ví. Nepřerušuj mě. Jediný, kdo ví, že se tam vrátím. Ne, do vězení jít nemůžu. Ani nevím, kde ten darebák sedí. Ale oni určitě z městečka neodešli. A navíc by mě opravdu moc zajímalo, v jakém stavu je teď náš dům. Klid, Txato, Txatito, Nerea je v cizině a Xabier jako obvykle žije jen svou prací. Nic se nedozvědí.“

Vrabci odletěli.

„Přísahám, že nepřeháním. Hrozně moc se potřebuju konečně smířit sama se sebou, sednout si a říct: tak, je konec. Konec čeho? No, poslouchej, Txato, to také musím zjistit. A je-li nějaká odpověď, najdu ji jedině v městečku, a proto tam vyrazím ještě dnes odpoledne.“

Vstala. Pečlivě složila šál i čtverec igelitu a schovala si je.

„Tak, teď už to víš. A nikam nechoď.“

4   Tam u těch

Devět večer. V kuchyni je otevřené okno, aby vyvětral zápach smažených ryb. Televizní zprávy začaly oznámením, které Miren slyšela den předtím v rozhlase. Definitivní konec ozbrojeného boje. Takže ne terorismu, jak říkají oni, můj syn přeci není žádný terorista. A obrátila se ke své dceři:

„Slyšelas? Už zase přestali. Však se uvidí, jak dlouho to vydrží.“

Arantxa vypadá, že je mimo, ale všechno vnímá. Mírně pohnula zpola nachýlenou hlavou (nebo má zkroucený krk?), jako by chtěla něco říct. U ní člověk nikdy neví; ale Miren si aspoň mohla být jistá, že dcera rozuměla.

Vidličkou jí krájela dva plátky obalované tresky. Sousta raději menší, aby je mohla snadno spolknout. To nám doporučila fyzioterapeutka, moc prima holka. Není z Baskicka, ale co. Arantxa se musí snažit. Jinak se zlepšovat nebude. Hroty vidličky narazily na talíř a hlasitě zaskřípěly, jako by se porcelán bouřil, trojobal se rozlomil a z bílého rybího masa se zvedl obláček páry.

„Schválně, na co se vymluví teď, aby nemuseli Joxe Mariho pustit.“

Posadila se ke stolu vedle dcery a nespouštěla z ní oči. Nemohla za ni ručit. Už několikrát se přidusila. Naposledy v létě. Museli volat záchranku. Houkačka ječela na celé městečko. Taková hrůza, Bože. Než sanitka přijela, sama si z krku vytáhla takovýhle kus roštěné.

Čtyřicet čtyři let. Nejstarší ze tří dětí. Po ní Joxe Mari v Puerto de Santa María I. Musíme se kvůli nim trmácet až dolů do Andalusie. Hajzlové. A nakonec náš benjamínek. Ten si dělá, co chce. Sotva ho vídáme.

Arantxa uchopila sklenici bílého vína, kterou jí matka přinesla. Zvedla ji a jedinou rukou, kterou vládla, si ji třaslavě dopravila k ústům. Z levačky jí zbyla mrtvá zkroucenina. Jako vždy si ji kus nad pasem tiskne k boku a kvůli křečovitě sevřené pěsti ji nemůže použít. Dala si pořádný hlt vína, což je podle Joxiana zázrak, když si vzpomeneme, že ještě donedávna jsme Arantxu museli krmit sondou.

Trocha jí stekla po bradě, ale to nevadí. Miren ji honem osušila ubrouskem. Takové pěkné, zdravé děvče, tolik toho měla před sebou, dvě děti porodila, a teď tohle.

„Tak co, chutná ti?“

Arantxa potřásla hlavou, jako by chtěla říct, že ji ryba moc nenadchla.

„Ale ale, tohle není nic levného. Už žádné rozmazlování.“

V televizi šel jeden komentář za druhým. Pchá, politici. Důležitý krok k míru. Požadujeme rozpuštění teroristické skupiny. Stojíme na počátku. Cesta k naději. Konec noční můry. Ať odevzdají zbraně.

„Přestali bojovat, ale co za to? Kam se podělo osvobození Euskal Herria? A vězni ať si v celách klidně shnijou. Zbabělci. Člověk má dokončit, co začal. Poznáváš hlas toho, kdo prohlášení četl?“

Arantxa zvolna žvýkala rybu. Zavrtěla hlavou. Chtěla ještě něco dodat, natáhla zdravou paži a pokynula matce, aby jí podala iPad. Miren se natáhla a na displeji si přečetla: Málo slané.

Joxian přišel krátce po jedenácté večer a přinesl svazek pórku. Odpoledne strávil na zahradě. Takový jeho důchodový koníček. Zahrada přiléhá k řece. Když se řeka rozvodní, posledně na začátku roku, se zahradou je ámen. Jsou horší věci, říká Joxian. Voda dřív nebo později opadne. On pak usuší nářadí, vyčistí chajdu, koupí králičí mláďata a nepoužitelnou zeleninu nahradí. Jabloň, fíkovník a líska povodně vydrží a to je všecko. Všecko? Řeka splavuje průmyslový odpad, takže půda pak hodně páchne. On říká, že páchne jako fabrika. Miren opáčí:

„Jako jed. Jednou všichni umřeme s hroznými bolestmi břicha.“

Joxian má ještě jednu každodenní zálibu, odpoledne chodí na partičku karet. Se třemi kamarády si dají víno a zahrajou si mus. Dole, cestou na náměstí v baru Pagoeta. Ještě se nestalo, aby ve čtyřech vypili jen jeden džbánek.

Podle toho, jak držel pórek, Miren poznala, že má nakoupeno. Řekla mu, že mu zrudne nos jako nebožtíkovi jeho otci. Jakmile se začne drbat na pravém boku, jako by ho píchalo u jater, je to neklamné znamení, že pil. V tu chvíli není pochyb. Ale to neznamená, že by se na ulici motal ze strany na stranu, to ne. Nic ho nepíchá. Má prostě nutkavý zvyk drbat se na boku, tak jako se jiní křižují nebo klepou na dřevo.

Neumí říct ne. V tom je ten problém. Nasává, protože ostatní nasávají také. A kdyby někdo z nich řekl: „Poslouchejte, skočíme z mostu do řeky,“ Joxian by šel jako beránek.

Zkrátka přišel domů s baretem nakřivo, svítily mu oči, drbal si košili ve výši jater a najednou byl samá něha.

V jídelně dal Arantxe na čelo dlouhý, láskyplný polibek, až to mlasklo. Skoro se na ni skácel. Miren ho naopak odstrčila.

„Nech mě, nech mě, táhne z tebe putyka.“

„Ale no tak, nebuď zlá.“

Napřáhla ruce, aby si ho udržela od těla.

„V kuchyni máš rybu. Bude už studená, tak si ji ohřej.“

Asi za půl hodiny ho Miren zavolala, aby jí pomohl uložit Arantxu. Zvedli ji z vozíčku, každý ji držel za jednu paži.

„Držíš ji?“

„Co?“

„Jestli ji držíš? Řekni mi, jestli ji držíš, pak oba zabereme nahoru.“

Arantxa má chromou nohu a nemůže chodit. Občas udělá několik kroků. Pár nejistých kroků. O holi nebo s něčí pomocí. Rodina doufá hlavně v to, že by v dohledné době mohla chodit po domě, sama jíst, začít znovu mluvit. Z dlouhodobého hlediska těžko říct. Fyzioterapeutka je povzbuzuje. Je skutečně milá. Baskicky mluví opravdu málo, ale u ní to nevadí.

Otec s matkou ji společně postavili vedle postele. Už to dělali mnohokrát. Měli praxi. Kolik tak může Arantxa vážit? Něco přes čtyřicet kilo. Víc ne. A jaký to byl kdysi kus ženské.

Otec ji podepřel a Miren zatím odtlačila vozíček ke zdi.

„Ať ti nespadne.“

„Jak by mi mohla spadnout vlastní dcera!“

„Já bych se nedivila.“

„Ale houby.“

A vyměnili si nevraživé, zlostné pohledy, on zatínal zuby, jako by se snažil zadržet v ústech jedovaté slovo. Miren sundala přehoz a pak Arantxu společně, opatrně, pomalu, držíš ji?, položili na postel.

„Už můžeš jít, jdu ji svlíkat.“

Tu se Joxian naklonil a políbil dceru na čelo. Popřál jí dobrou noc. A řekl jí: Tak zítra, polito, zatímco ji hladil prstem po tváři. A škrábaje si bok, zamířil ke dveřím. Když už byl skoro pryč, obrátil se a prohlásil:

„Na cestě z Pagoety jsem viděl, jak se tam u nich svítí.“

Miren právě dceru zouvala.

„Asi k nim někdo přišel uklidit.“

„Uklidit? V jedenáct večer?“

„Mně jsou tihle lidi ukradení.“

„No, řekl jsem ti, co jsem viděl. Možná by rádi zpátky.“

„Možná. Teď, když se nebojuje, naroste jim hřebínek.“

5   Stěhování potmě

Pár týdnu poté, co Bittori ovdověla, odjela na pár dní do San Sebastiánu. Hlavně proto, aby nemusela koukat na chodník, kde zavraždili jejího manžela, a aby nemusela dál snášet zlostné pohledy sousedů, kteří se celá léta chovali vlídně, a pak najednou obrátili; nechtěla také chodit každý den kolem nápisů na zdech a vídat kiosek na náměstí s jedním z těch posledních, na kterém byl terč a pod ním jméno zemřelého; nápis se objevil, a za pár dní sbohem.

Děti ji vlastně dostaly do San Sebastiánu lstí. Panenko skákavá, třetí patro! Ona, která si zvykla bydlet v přízemí.

„Jasně, amo, ale máš tam výtah.“

Nerea s Xabierem se dohodli, že ji z městečka dostanou za každou cenu, z jejího věčného městečka, kde se narodila, kde ji pokřtili, kde se vdala, a návrat jí pak ztíží, dokonce jí v něm budou mírně bránit.

Zkrátka umístili Bittori do bytu s balkonem a s výhledem na moře. Rodina se ho nějakou dobu pokoušela prodat. Dali si inzerát do novin. Ozvalo se už několik lidí, kteří měli o koupi zájem, nebo se alespoň vyptávali na cenu. Txato byt koupil pár měsíců předtím, než ho zavraždili, chtěl mít nějaké útočiště mimo městečko.

V bytě byla světla a pár kusů nábytku. Děti matce řekly, aby se tam dočasně usadila. Člověk na ni mluvil a ona nevnímala. Duchem nepřítomná. Odevzdaná. Ona, dřív tak upovídaná. No a teď jako tělo bez duše. Dokonce vypadala, že pomalu zapomíná i mrkat.

Xabier jí s kolegou z nemocnice postupně vozili potřebné věci. Jezdili dodávkou do městečka pozdě večer, kdy už byla tma, aby na sebe příliš nestrhávali pozornost. Jeli víc než desetkrát, pokaždé až po západu slunce. Jednou přivezli to, jindy ono. Ostatně do vozu se toho moc nevešlo.

Manželskou postel nechali v městečku, protože Bittori v ní bez Txata odmítala spát. Ale odvezli toho nakonec dost: nádobí, koberec z jídelny, myčku. A když jednoho všedního dne nakládali zavazadla, snesly se na ně nadávky. Typická partička, Xabierovi bývalí známí, pár spolužáků ze základní školy. Jeden z nich hněvivě, jízlivě a pořádně nahlas prohlásil, že si moc dobře zapamatoval číslo poznávací značky.

Xabier si na zpáteční cestě do San Sebastiánu všiml, že jeho přítele stihl jakýsi záchvat úzkosti a už se objevují náznaky křečí, takže jestli bude v tomhle stavu řídit dál, skončí to nehodou. Přiměl ho tedy, aby u krajnice zastavil.

Přítel:

„Znova už s tebou jet nemůžu. Mrzí mě to.“

„Klid.“

„Opravdu mě to mrzí. Opravdu.“

„Vracet už se nemusíme. Máme hotovo. To, co jsme mámě prozatím dovezli, jí bude stačit.“

„Rozumíš mi, Xabiere?“

„Samozřejmě. Nedělej si starosti.“

Uplynul rok, pak dva, a ještě pár dalších. A Bittori si mezitím potají udělala klíč od domu v městečku, protože není husa. Proč? Nejdřív Nerea; pár dní potom Xabier. Amo, co klíč? Ty jeden máš. Ne, vlastně. Spřáhli se. Oběma řekla, že neví, kam klíč dala, ta moje hlava děravá!, že se po něm podívá, a za několik dní nakonec předstírala, že ho po dlouhém hledání našla; ale tou dobou si už samozřejmě nechala u zámečníka udělat kopii. Originál dala Neree, která měla byt čas od času (jednou, dvakrát ročně?) prohlédnout a poklidit, ale dcera jí klíč už nevrátila a Bittori ani nečekala, že jí ho vrátí.

Jindy zase Nerea navrhla, zda by se dům v městečku neměl prodat. A za pár dní přišel se stejným návrhem Xabier. Bittori vytušila, že se ti dva domluvili za jejími zády. Takže jakmile se sešli všichni tři, začala s tím sama.

„Dokud jsem naživu, můj dům se prodávat nebude. Až umřu, dělejte si, co chcete.“

Neodporovali jí. Řekla to s tvrdým výrazem a přísným pohledem. Sourozenci se na sebe krátce podívali. A už o tom nikdy nepromluvili.

Ano, usmyslela si, že bude do městečka chodit tak, aby byla co nejméně na očích, co nejvíce nenápadně, často za nevlídných deštivých a větrných dnů, kdy budou ulice nejspíš liduprázdné, a také když její děti budou v práci nebo na cestách. Pak se zase třeba sedm nebo osm měsíců nevrátila. Vystupovala z autobusu na kraji městečka, aby nemusela s nikým mluvit. Aby ji neviděli. Pustými ulicemi stoupala ke svému někdejšímu domu. Tam strávila hodinu nebo dvě, někdy víc, prohlížela si fotografie, čekala, než na kostele odbije určitá hodina, a když se pak přesvědčila, že kolem vchodu nikdo není, stejnou cestou odcházela.

Na hřbitov nechodila nikdy. Proč také? Txata pohřbili v San Sebastiánu, ne v městečku, ačkoli tam v rodinné hrobce leží prarodiče z otcovy strany; ale prostě to nešlo, energicky jí to vymlouvali, když ho tam pohřbíš, někdo hrob zhanobí, nebylo by to poprvé.

Na hřbitově Polloe Bittori Xabierovi během obřadu pošeptala slova, na která nikdy nezapomněl. Jaká? Má prostě dojem, že Txata nepohřbívají, že ho spíš schovávají.

6   Txato, entzun

Ten autobus se ale courá. Těch zastávek. Vida, další. Dvě ženy, jedna vypadala tak, druhá onak, seděly vedle sebe. Vracely se pozdě večer do městečka. Mluvily současně a vzájemně se neposlouchaly. Každá si vedla svou, ale rozuměly si. Ta, která seděla u uličky, do své sousedky nenápadně, lehce strčila loktem. Když si získala její pozornost, rychle ukázala hlavou směrem k přední části autobusu.

Šeptem:

„Ta v černém kabátě.“

„Kdo to je?“

„Netvrď, že ji nepoznáváš.“

„Vidím z ní jen záda.“

„Ta od Txata.“

„Toho, co ho zabili? Pořádně zestárla!“

„Čas letí, nemysli si.“

Odmlčely se. Autobus ujížděl dál. Cestující nastupovali a vystupovali a obě ženy mlčky hleděly do prázdna. Pak jedna z nich potichu řekla chudák ženská.

„Proč?“

„Musela tolik vytrpět.“

„Všichni trpíme.“

„Ano, ale ona to musela mít hodně těžké.“

„Je to boj, Pili, boj.“

„Však jo, vždyť neříkám, že ne.“

A ta, co se nejmenovala Pili, za chvilku povídá:

„Vsaď se, že vystoupí u fabrik.“

Jakmile Bittori vstala, uhnuly pohledem. Nikdo jiný nevystoupil.

„Co jsem ti říkala?“

„A jak jsi to uhodla?“

„Vystupuje tam vždycky, aby ji nikdo neviděl, a pak šupky dupky pěkně potají domů.“

Autobus se znovu rozjel a Bittori, ony si myslí, že jsem je neviděla?, vyrazila stejným směrem kolem továren a dílen; netvářila se pyšně, to ne, ale vážně; rty měla sevřené a hlavu vztyčenou, protože já se přece před nikým nemusím skrývat.

Městečko, její městečko. Už je skoro noc. V oknech se svítí, z okolních polí se nese vůně rostlin, na ulici jen pár chodců. Přešla most s přizvednutými klopami kabátu a uviděla pokojnou řeku a zahrady na břehu. Sotva vplula mezi domy, jako by se jí začalo hůř dýchat. Dusila se? Ne tak docela. Neviditelná ruka jí tiskne hrdlo pokaždé, když se sem vrací. Kráčela po chodníku, nespěchala, ale nešla ani pomalu, všímala si drobností: u těchhle dveří mi kluk poprvé vyznal lásku; překvapovaly ji novoty: tyhle lampy si nevybavuju.

Netrvalo dlouho a zaslechla za zády šepot. Jako kdyby někde u okna nebo ve zšeřelém podloubí zabzučela moucha. Pouhé zašumění, které končilo ato. A to jí stačilo, aby si domyslela celou větu. Možná měla přijít později, kdy už jsou lidé doma. Posledním autobusem. Ty jsi dobrá, a co zpáteční cesta? Můžu přespat tady. Mám tu dům i postel.

Před vchodem do Pagoety se tlačil hlouček kuřáků. Bittori měla chuť se jim vyhnout. Jak? Kousek se vrátit a obejít kostel z druhé strany. Na chvilku se zastavila, zastyděla se za to. Pak s předstíranou nenuceností pokračovala středem ulice. Ale srdce jí bušilo tak silně, až se na okamžik zalekla, že ti muži jeho tlukot uslyší.

Prošla kolem nich, aniž na ně pohlédla. Čtyři nebo pět, sklenici v jedné ruce a cigaretu v druhé. Patrně ji poznali, když je míjela, protože najednou všichni ztichli. Jedna, dvě, tři vteřiny. A jakmile Bittori došla na roh, hovor se opět rozproudil.

Její dům, stažené žaluzie. Ve spodní části průčelí byly vidět dva plakáty. Jeden vypadal čerstvě a informoval o koncertu v San Sebastiánu a druhý, vybledlý a roztrhaný na cáry, zval na Gran Circo Mundial, a přesně na tom místě se jednoho rána objevil jeden z mnoha nápisů: TXATO, ENTZUN, PIM, PAM, PUM.

Bittori vešla do domu a jako by vstoupila do minulosti. Staré známé světlo, letité rozvrzané schodiště, řada otlučených schránek, kde chyběla ta její. Xabier ji kdysi dal pryč. Prý aby neměli potíže. Když ji sundal, vykoukl za ní kus zdi, který měl stále stejnou barvu jako před mnoha lety, když ještě Nerea ani ten darebák Mirenin syn nebyli na světě. A jenom kvůli tomu chci, aby existovalo peklo, aby si ti vrazi dál odpykávali svůj věčný trest.

Nasála vůni starého dřeva, vůni chladného, zatuchlého vzduchu. A konečně si všimla, že neviditelná ruka jí přestala svírat hrdlo. Klíč, zámek a dovnitř. V předsíni znovu natrefila na Xabiera, byl mnohem mladší a s uplakanýma očima jí říkal amo, nesmíme dovolit, aby nám nenávist ztrpčila život, aby nás srážela, nebo něco podobného, co už si přesně nepamatuje. Na témže místě se před lety rozčílila:

„No ovšem, nic se nestalo, pojďme si zatančit a zazpívat.“

„Amo, prosím tě, neotevírej staré rány. Musíme se snažit, aby všechno, co se stalo…“

Přerušila ho.

„Promiň, všechno, co nám provedli.“

„Aby z nás to všechno neudělalo horší lidi.“

Slova. Nedají se setřást. Nenechají mě opravdu o samotě. Spousta otravné havěti, poslouchej. Měla bych otevřít okna dokořán, aby se slova, nářky, staré smutné rozhovory uvězněné mezi stěnami opuštěného bytu dostaly ven.

„Txato, Txatito, co by sis dal k večeři?“

Txatova tvář lovné zvěře se z fotografie na stěně mírně usmívala. Stačilo se na něj podívat, aby člověk poznal, že ho jednou někde zabijou. A ty uši. Bittori si políbila sepjatá bříška prostředníku a ukazováku a potom polibek jemně přenesla na černobílou tvář.

„Volské oko se šunkou. Znám tě, jako kdybys byl naživu.“

Otočila kohoutkem v koupelně. Voda tekla a nebyla tak kalná, jak čekala. Zotvírala zásuvky, sfoukla prach usazený na nábytku a na věcech, dělala to i ono, chodila sem a tam a asi v půl jedenácté večer zvedla žaluzie v ložnici do takové výšky, aby světlo zevnitř proniklo na ulici. Stejně tak v sousedním pokoji, tam ale nerozsvítila. Pak si z kuchyně přinesla židli, posadila se a škvírami hleděla ven, úplně potmě, aby se její silueta nerýsovala proti světlu.

Prošlo několik mladíků. Jednotliví chodci. Chlapec s dívkou kráčeli a hádali se, on se ji snažil políbit, ona se bránila. Stařík se psem. Byla si jistá, že dřív nebo později uvidí před domem jednoho z nich. A jak to víš? Nedokážu ti to vysvětlit, Txato. Ženská intuice. A jestli se předtucha potvrdila? No ano, potvrdila se, ačkoli si Bittori musela dlouho počkat. Na kostelní věži odbíjela jedenáctá. Hned ho poznala. Baret na stranu, svetr přes ramena, rukávy svázané na prsou, v podpaží svazek pórku. Takže ještě pořád zahrádkaří? A když se zastavil v kruhu světla vrhaného lampou, zahlédla jeho výraz, směsici nedůvěry a údivu. Pouhý okamžik, nic víc; pak zase vyrazil, jako by ho do zadnice bodli jehlou.

„Co jsem ti říkala? Teď bude ženě vyprávět, že tu viděl světlo. Ona mu řekne: jsi opilý. Ale zvědavost jí nedá a přijde se ujistit. Vsaď se, Txato.“

Odbila dvanáctá. Měj trpělivost. Však uvidíš, že přijde. A přišla, ovšemže přišla, skoro v půl dvanácté. Na okamžik se zastavila ve světle lampy a pohlédla k oknu, ani nedůvěřivě, ani překvapeně, spíš rozčileně a zamračeně, a vzápětí se těžkým krokem vracela, odkud přišla, až se ztratila ve tmě.

„Musí se uznat, že na svůj věk vypadá slušně.“

7   Kameny v batohu

Kolo dal do kuchyně. Lehké kolo, závodní. Den jako každý jiný, Miren a hromada špinavého nádobí:

„Na luxusní krám máš peněz dost, co?“

Joxianova odpověď:

„Mám, no a co? A celý život jsem dřel jako mezek, jestli sis nevšimla.“

Bez potíží kolo vynese ze sklepa a o zeď se ani neotře. Ještě že bydlíme v přízemí. Hodí si ho na rameno, jako když za mlada soutěžil v cyklokrosu. A bylo sedm ráno a byla neděle. Přísahal by, že nenadělal rámus. Ale Miren seděla u stolu v noční košili a s vyčítavým výrazem na něho čekala.

„Můžeš mi vysvětlit, co dělá tvoje kolo v našem bytě? Chceš mi snad zamazat podlahu?“

„Seřídím brzdy a trochu ho vyčistím, než pojedu.“

„A proč ho nevyčistíš na ulici?“

„Kruci, zkrátka proto, že skoro není vidět a je pěkná kosa. A co ty, proč jsi v tuhle dobu vzhůru?“

Dvě noci oka nezamhouřila a ani to nemusela říkat. Kruhy pod očima mluvily jasně. A důvod? Světlo mezi žaluziemi tam u těch. Nejen v pátek, také včera a od teď už každý den, abys věděl. A pak budou vykládat o nebohých obětech a že my tu s úsměvem chodíme kolem nich. Světlo, žaluzie, lidé, kteří viděli Bittori na ulici a nenapadlo je nic lepšího, než jí to přijít říct, všechno jí přivolalo staré myšlenky, zlé myšlenky, skrz naskrz zlé.

„Ten syn nám ale zkomplikoval život.“

„To povídej lidem, podle nich se máme dobře.“

„Říkám to tobě. Komu jinému to mám vykládat?“

„Z tebe se stala taková abertzale. Vždycky vepředu, ta, co nejvíc vyřvává, revolucionářka až na půdu. A když mi při návštěvě ve vězení tekly slzy, to byl najednou kravál. Nebuď měkkej,“ napodobil ji, „nebul mi tu před synem, bude z toho špatnej.“

Před mnoha lety, kolik to asi bude?, víc než dvacet, začali mít podezření, zjišťovat, chápat. Arantxa jednoho dne v kuchyni:

„Ale no tak. Všechny ty plakáty, co má v pokoji na stěnách. A ta dřevěná soška na stolku, had obtočený kolem sekyry, to má být co?“

Jednoho odpoledne přišla Miren domů rozrušená/dotčená. Joxe Mari se v San Sebastiánu zapletl do pouliční šarvátky, někdo ho viděl. Kdo ho viděl?

„Kdo asi? Bittori a já. Nebo si myslíš, že někoho mám?“

„No dobře, uklidni se. Je mladý, má horkou hlavu. Však ono ho to přejde.“

Miren usrkává lipový čaj, který si narychlo uvařila, dovolává se svatého Ignáce a prosí jej o ochranu a o radu. Loupe česnek, aby jím proložila rybí maso, a s nožem v ruce se křižuje. Během večeře ustavičně řečnila před mlčenlivým rodinným kruhem, věštila vážné potíže a potulky Joxe Mariho připisovala škodlivému vlivu přátel. Vinila Manolina a řezníkova syna i celou partu.

„V těch hadrech vypadá jako vandrák a z té jeho náušnice mě klepne. A přes pusu má šátek.“

Byly tenkrát s Bittori kamarádky? Víc než to, sestry. To se nedá vypovědět. Málem spolu odešly do kláštera, jenomže přišel Joxian, jenomže přišel Txato, kamarádi, kteří spolu hráli karty, o sobotách obvykle povečeřeli v kulinářském klubu a vyráželi na nedělní cyklistické výlety. A tak se obě vdaly v bílém v místním kostele, u východu se na jejich počest tančil aurresku; jedna v červnu a druhá v červenci téhož roku, 1963. Dvě neděle s modrým nebem jako na objednávku. Vzájemně se pozvaly. Miren a Joxian měli hostinu v jedné sidreríi na kraji městečka, podnik popravdě nic moc, ale zato byl levný a venkovsky voněl hnojem a posečenou trávou; Bittori a Txato v nóbl restauraci, kde číšníci chodili v obleku, protože Txatovi, který za mlada brázdil městečko v děravých škrpálech, zrovna prosperovala dopravní firma, již založil.

Miren a Joxian strávili líbánky v Madridu (čtyři dny, levné ubytování kousek od náměstí Plaza Mayor); Bittori a Txato pobyli nejprve v Římě, kde stihli i pozdrav nového papeže věřícím, a pak navštívili několik italských měst. Když Miren poslouchala, jak jí přítelkyně o cestě vypravuje, řekla:

„Pozná se, že sis vzala boháče.“

„Holka, ani jsem si nevšimla. Vždyť já si ho vzala kvůli těm uším…“

Přítelkyně se vracely z churreríe v historickém centru San Sebastiánu toho odpoledne, kdy došlo k nepokojům. Zastavily na rohu ulice vedoucí na Bulevar. Městský autobus stál napříč přes silnici a hořel. Dým se otíral o průčelí domu a zakrýval okna. Řidiče očividně ztloukli. Ten muž, padesát, dvaapadesát let, seděl na zemi se zkrvavenou tváří, s ústy otevřenými jako by nemohl dýchat, u něho dva kolemjdoucí, kteří se mu věnovali a uklidňovali ho, a jeden ertzaina, jenž jim soudě podle gestikulace dával najevo, že tam nemohou zůstat.

Bittori:

„Pěkný povyk.“

Ona:

„Radši to vezmeme Oquendovou a obejdeme to až k zastávce autobusu.“

Než zahnuly, otočily se. Vzadu bylo vidět řadu policejních vozů zaparkovaných u radnice. Policisté s červenými helmami a s tvářemi v kuklách zaujali pozice. Na shromážděnou mládež stříleli gumovými projektily a ta je sborově zasypávala obvyklým repertoárem urážek: žoldáci, vrazi, zmrdi, jednou baskicky, pak zase španělsky.

Autobus dál stál uprostřed pouliční bitky a stoicky hořel. Černý dým. Zápach spálených pneumatik se šířil okolními ulicemi, dráždil sliznice a pálil v očích. Miren a Bittori slyšely, jak si nějací chodci tiše stěžují: vždyť si autobusy platíme z vlastních kapes, takhle má vypadat ten boj za národní zájmy?, dejte pokoj. Jakási žena napomenula manžela:

„Pšššt, někdo tě uslyší.“

Najednou ho poznaly, jedna z mnoha postav v kapuci a s šátkem přes ústa. No ne, Joxe Mari. Co tu dělá? Miren na něj málem zavolala. Chlapec přiběhl ze starého města touž ulicí, jakou o chvilku dříve přišly ony dvě. Šest nebo sedm se jich zastavilo na rohu u obchodu s rybami, byl tam také řezníkův a Manolin syn. A Joxe Mari byl jedním z těch, kdo přiběhli s batohem v náruči. Měli je položené na chodníku a jeden za druhým, i další, kteří postupně přicházeli, zevnitř cosi brali, ale Miren nevěděla co. Bittori viděla dobře, řekla jí to: kameny. Ano, byly to kameny. Vší silou je házeli po strážnících.

8   Dávný příběh

Mireninu pozornost náhle upoutal odlesk na ráfku. Sporé ranní světlo dopadající na Joxianovo kolo stačilo, aby si vybavila dávný příběh. Jeviště? Tatáž kuchyně. Z paměti vypluly nejprve její roztřesené ruce při přípravě večeře. Stačila jen tato vzpomínka a už se ohlašoval dusivý pocit, který tehdy připisovala horku a kouři stoupajícímu z pánve. Ani při otevřeném okně neměla vzduchu dostatek.

Půl desátá, deset, a konečně slyšela, jak přichází. Nezaměnitelný dupot na schodech. Co je to za nápad vybíhat takhle nahoru. Já mu ukážu.

Vešel, statný devatenáctiletý, s hřívou po ramena a tou hloupou náušnicí. Joxe Mari, zdravé, urostlé dítě a velký jedlík, vyrostl a je z něj vysoký a atletický mladík. Měl o dvacet čísel víc než celý zbytek rodiny krom toho nejmladšího, ten se taky vytáhl, ale byl z docela jiného těsta, nevím, Gorka byl štíhlý, křehký; podle Joxiana rozumnější.

Zamračila se a nenechala ho přijít blíž, aby ji políbil.

„Kdes byl?“

Jako by to nevěděla. Jako by ho odpoledne nezahlédla na Bulevaru v San Sebastiánu. Od té doby ho v duchu viděla na nemocničním lůžku se sežehnutými šaty a rozčísnutým čelem.

Nejprve odpovídal vyhýbavě. To byl celý on. Uf, člověk z něj musel slova skutečně páčit. A protože neodpovídal, řekla mu to sama. Kdy a kde byl, že měl batoh plný kamení.

„Nejsi náhodou jeden z těch, kdo zapálili ten autobus? Netahej nám sem žádné problémy.“

Jaký problémy, krucinál? A Miren? Zaprvé honem zavřela okno. Takhle by ho slyšelo celé městečko. Okupanti, svobodné Baskicko. Pak popadla pánev a byla připravena se bránit, protože když bude třeba, přetáhnu ho. Ale potom si všimla horkého oleje, a to zkrátka nešlo. Joxian nikde. Joxian dřepí v Pagoetě a ona je tu sama se synem, kterému přeskočilo a vykřikuje něco o osvobození, o boji, o nezávislosti a je tak agresivní, že se nemohla ubránit myšlence: ten kluk mě uhodí. Vždyť je to její syn, její Joxe Mari, kterého porodila, kterého odkojila, a on teď na mámu takhle huláká.

Rozvázala si zástěru, zmačkala ji do koule a mrštila jí na zem, hněvivě?, vystrašeně?, přibližně tam, kde má teď Joxian kolo, to jsou taky nápady tahat ten krám domů. Vážně nechtěla, aby ji syn viděl plakat. Vyrazila tedy z kuchyně s přivřenýma očima a vyšpulenými rty, celý obličej měla zkřivený, jak zadržovala pláč, a to ještě ve chvíli, kdy vstoupila/vtrhla do Gorkova pokoje a řekla mu běž pro aitu. Gorka se s hlavou skloněnou nad knihami a sešity zeptal, co se děje. Matka ho popohnala a šestnáctiletý chlapec pelášil do Pagoety, co mu nohy stačily.

Za chvilku přišel domů rozzlobený Joxian, karty musely počkat.

„Cos mámě provedl?“

Kvůli výškovému rozdílu na něj musel mluvit se zakloněnou hlavou. V pableskujícím ráfku zahlédla Miren celý výjev, nemusela si ani pracně vzpomínat. V miniatuře uviděla kachličky do půl stěny, zářivky, které rozlévaly pokorné, dělnické světlo na umakartové skříně, zápach přepáleného oleje v nevětrané kuchyni.

Mnoho nechybělo a udeřil by ho. Kdo koho? Statný syn útlého otce. Zalomcoval jím. Ještě nikdy se mu takhle nevzepřel. Nevyřízené účty neměli. Joxian děti nikdy nebil. On a někoho uhodit? Spíš tiše zaklel a vytratil se do baru, jakmile zavětřil nějaký spor. Vždyť to vždycky všechno nechával na mně, učit děti, kurýrovat je, udržovat doma klid.

Při prvním zacloumání mu rádiovka slétla z hlavy, nespadla však na zem, ale na židli, jako by jí poručili, aby si sedla. Joxian smutně/užasle, vyděšeně/zbaběle couvl, řídkou a prošedivělou čupřinu, co mu zbývala, měl ustrašeně rozcuchanou, a v rodině, kde spolu všichni docela dobře vycházeli, tedy aspoň do této chvíle, přišel teď navždy o postavení alfa samce.

Když jednou Arantxa přišla na návštěvu, řekla matce:

„Víš, v čem je problém týhle rodiny, amo? Nikdy jsme spolu moc nemluvili.“

„Ale prosím tě.“

„Myslím, že se neznáme.“

„Já vás teda znám všechny. Až moc dobře vás znám.“

A tenhle rozhovor také nadále žil zachycený v záblesku mezi dvěma paprsky kola spolu s tím dávným výstupem, ach bože, na tu chvíli jaktěživa nezapomenu. Viděla tam chudinku Joxiana, jak odchází z kuchyně se sklopenou hlavou. Šel do postele dřív než obvykle, nepopřál dobrou noc a ona ho neslyšela chrápat. Ten chlap celou noc nespal.

Několik dní nepromluvil. Vždycky mluvil málo. A teď ještě míň. Joxe Mari jakbysmet, mlčel a mlčel celé ty čtyři nebo pět dní, co ještě bydlel s námi. Otevíral pusu jen, aby se najedl. Pak si jednou v sobotu sbalil věci a odešel. Tehdy nás nenapadlo, že navždycky. Možná to nenapadlo ani jeho. Na kuchyňském stole nám nechal vzkaz: Barkatu. Ani se nepodepsal. Hele, barkatu, na papíru vytrženém z bratrova sešitu, a nic víc. Ani muxus, ani kam jde, ani sbohem.

Vrátil se za deset dní s taškou plnou špinavého prádla a s pytlem na další věci, které doma nechal, a matce přinesl kytici kal.

„To je pro mě?“

„Pro koho asi?“

„Kdes ty kytky vzal?“

„Přece v obchodě. Kde bych je asi vzal? Vyčaroval nebo co?“

Zadívala se na něj. Její syn. Když byl maličký, myla ho, oblékala, krmila po lžičkách kaší. Ať udělá cokoliv, řekla jsem si, bude to můj Joxe Mari a já ho musím milovat.

Zatímco se buben pračky otáčel, sedl si k jídlu. Sám snědl skoro celou bagetu. Jako vlk. A mezitím přišel otec ze zahrádky.

„Kaixo.“

„Kaixo.“

Tím byl rozhovor u konce. Když bylo dopráno, Joxe Mari strčil mokré šatstvo do tašky. Že si ho usuší u sebe doma. Doma?

„S kamarádama jsme si pronajali byt, když se jede výpadovkou na Goizuetu.“

Joxe Mari se rozloučil, nejdřív políbil matku, pak otce přátelsky poplácal po zádech. S pytlem a taškou v rukou odešel do světa svých přátel a kdovíkoho ještě, do světa, který byl sice blízko, v téže vsi, ale rodiče ho neznali. Miren si vzpomněla, že se vyklonila z okna, aby viděla, jak odchází; ale tentokrát už se vzpomínka nedovršila, protože Joxian najednou pohnul kolem a záblesk byl pryč.

9   Rudá

Ikatza zase přinesla mrtvého ptáčka. Vrabce. Podruhé za tři dny. Občas nosí myši. Kočky se takto zjevně snaží přispět k rodinnému hospodaření nebo projevují vděk za to, jak s nimi panička zachází. S naprostou lehkostí vyšplhá po kmeni kaštanu až na větev, ze které se vymrští na jeden z balkonů ve třetím patře; z něj pak přeskočí na Bittorin balkon, kde svůj lovecký dar položí na zem nebo do hlíny v květináči. Když jsou dveře otevřené, občas kořist pokládá i na koberec v obýváku.

„Kolikrát ti mám opakovat, abys mi nenosila zvířátka?“

Připadá jí to odporné? Trochu ano, ale ne že by byla útlocitná. Potíž je v tom, že Ikatziny dary jí navozují myšlenku násilné smrti. Zprvu je smetákem strkala na ulici; ale tělíčka občas padala na auta zaparkovaná před domem a to opravdu nebylo dobré. Aby ji sousedi nehubovali, už nějakou dobu nosí mrtvá zvířata za dům; klacíkem je přistrčí na lopatku a patřičně nenápadně je hodí do křoví.

Právě takhle v gumových rukavicích uklízela, když se ozval zvonek. Než Xabier otevře dveře, obvykle se ohlásí, aby ji nevylekal.

Uviděl rukavice:

„Zastihl jsem tě při úklidu?“

„Nečekala jsem tě.“

Vysoký syn, malá matka, letmý dotyk tváří v předsíni.

„Měl jsem schůzku s právníkem. Nic velkého, sotva pár minut. Byl jsem kousek odtud, tak mě napadlo, že tě navštívím a rovnou ti odeberu krev. Aspoň nebudeš muset zítra do nemocnice.“

„Dobře, ale prosím tě zkus být opatrnější než posledně.“

Spíše mlčenlivý Xabier mluvil o všem možném, aby matku zabavil. O krásných, ospalých očích Ikatzy, která si na křesle olizovala tlapky. O předpovědi počasí. O tom, jak letos podražily kaštany.

„A odkdy se s tvým platem zajímáš, kolik stojí kaštany?“

Bittori s vyhrnutým rukávem a loktem opřená o stůl v obýváku chtěla mluvit, ne poslouchat. Jedna myšlenka jí nedala spát: Nerea.

Nerea sem, Nerea tam. Stěžuje si, mračí se, vyčítá.

„Říkám to tobě, protože jsi můj syn a důvěřujeme si. Nezvládám ji. Nikdy jsem ji nezvládala. Říkali mi, že první porod je nejhorší, ale udělá místo dalším. Když jsem rodila ji, bolelo to víc než s tebou. O dost víc, to mi věř. Pak z ní vyrostlo tak zlobivé dítě. A co teprve v pubertě, škoda slov. Teď je to ještě horší. Myslela jsem, že po tom, co se stalo aitovi, dostane rozum. Zkazila mi truchlení.“

„To neříkej. Svým způsobem trpěla stejně jako ty nebo já.“

„Vím, že je to moje dcera a že bych takhle mluvit neměla, ale proč si mám své pocity nechávat pro sebe, když mě stejně nepřejdou? Dá mi čím dál víc práce, abych jí pořádně nevyčinila. Na snášení některých móresů už jsem moc stará, chápeš? Před čtyřmi dny odjela do Londýna s tím svým fanfarónem.“

„Mami, můj švagr má jméno.“

„Nesnesu ho.“

„Jmenuje se Enrique, kdyby tě to zajímalo.“

„Pro mě je to pan Nesnesuho.“

Jehla hladce pronikla do žíly. Tenká stříkačka rychle zrudla.

Zrudla. Xabiere, Xabiere, honem přijď domů, tvému otci se něco stalo. Bylo jasné, že něco zlého. A ta slova, něco se mu stalo, se mu duší rozléhala v nekonečné přítomnosti oddělené od proudu času. Víc mu neřekli a na vyptávání neměl odvahu; ale když uviděl výraz kolegyně, která mu zprávu sdělila, a několika dalších lidí, kteří ho míjeli na chodbách, docházelo mu, že jeho otci se nejspíš stalo něco velmi vážného, něco velmi rudého, to nejhorší. Vůbec nepomyslel na nehodu. Když mířil k východu z nemocnice, uviděl zarmoucená obočí, čela svraštělá hrůzou/soucitem a staršího kolegu, který najednou uhnul, aby se s ním nepotkal ve výtahu. Takže ETA. Když přecházel přes rozlehlé parkoviště, určil si tři stupně závažnosti: pohybové problémy, celý život na vozíku, rakev.

Rudá barva. Ruka se mu tak třásla, že nedokázal zastrčit klíč do zapalování. Spadl mu na zem a musel vystoupit a vytáhnout ho zpod sedadla. Možná by bylo rozumnější jet taxíkem. Mám pustit rádio, nebo ne? Měl tolik naspěch, že si zapomněl sundat plášť. Mluvil sám pro sebe, klel, když mu skočila červená, sprostě nadával. Když konečně uviděl první domky, rozhodl se rádio pustit. Hudba. Nervózně kroutil knoflíkem. Hudba, reklamy, řeči, vtípky.

Červená. Ertzaintza ho donutila uhnout. Zaparkoval na zákazu zastavení za kostelem. Jestli mi dají pokutu, tak ať. Silně pršelo a on šel, jak nejrychleji mohl. Mezitím si už zprávu vyslechl z rádia, třebaže hlasatel neměl informace o zdravotním stavu oběti. A navíc popletl příjmení. Cestou od garáže k domu svých rodičů Xabier uviděl krvavou skvrnu promísenou s dešťovou vodou, která ji pomalu odnášela k obrubníku. Spěchal a byl tak rozrušený, že do ní málem šlápnul. Příslušníkům Ertzaintzy se ohlásil jako syn. Čí syn? Nikdo se ho nezeptal. Bílý plášť mu otevíral cestu, anebo možná tolik vypadal jako příbuzný oběti, že žádného policistu ani nenapadlo zeptat se ho, kam jde.

„Ještě mi nevolala.“

„Třeba ti volala a zrovna jsi byla pryč. Já ti volal včera a předevčírem. Nezvedalas to. Mimo jiné proto jsem za tebou přišel. Chtěl jsem se ujistit, že jsi v pořádku.“

„A když jsi měl takové starosti, proč jsi nepřišel dřív?“

„Protože jsem věděl, kde jsi byla a kde jsi strávila pár posledních nocí. Ví to celé městečko.“

„Co vědí?“

„Že vystupuješ u továren, jdeš domů a snažíš se nikoho nepotkat. V nemocnici mi to říkal někdo, kdo tě viděl. Proto jsem neměl obavy. A Nerea tě možná taky několikrát sháněla. Nebudu se tě ptát, co tím sleduješ. Je to tvoje městečko a tvůj dům. Ale pokud se snad chceš vracet k minulosti, moc rád bych byl v obraze.“

„Tohle je moje věc.“

Xabier si schoval nástroje a matčinu odebranou krev do kufříku.

„Je to i moje minulost.“

Šel ke kočce a ta se ochotně nechala pohladit. Řekl, že na jídlo nezůstane. Řekl ještě pár dalších věcí. Před odchodem matku políbil, a protože věděl, že bude koukat z okna, než nastoupil do auta, vzhlédl s myšlenkou, že stojí za záclonou, a zamával jí na rozloučenou.

10   Telefonování

Zazvonil telefon. To bude určitě ona. Bittori sluchátko nezvedla, a přitom stačilo jen natáhnout paži. Jen ať si volá, ať si volá. A představovala si dceru, jak na druhé straně s rostoucí nervozitou opakuje: amo, zvedni to, amo, zvedni to. Nezvedla. Za deset minut telefon zazvonil znovu. Mami, zvedni to. Ikatzu všechen ten hluk rozrušil, využila otevřeného okna na balkon a vyběhla ven.

Bittori zkusmo dotančila k Txatovi.

„Tancuješ, Txatito?“

Telefon za chvilku přestal zvonit.

„To byla ona, tvoje zlatíčko. Jak to vím? Ach, muži můj, ty rozumíš kamionům, já zas svým věcem.“

Nerea nepřišla na smuteční obřad ani na pohřeb svého otce.

„Dostanu alzheimera, zapomenu, že tě zabili, zapomenu své jméno, ale přísahám ti, že dokud mi bude paměť aspoň trochu sloužit, budu si pamatovat, že odmítla být s námi, když jsme ji nejvíc potřebovali.“

Dívka se rok předtím usadila v Zaragoze, kde chtěla pokračovat ve studiu práv. Ve studentském bytě v ulici Lópeze Alluého, kde se dvěma spolužačkami bydlela, telefon neměli. Když ji jednou Bittori přijela navštívit, zapsala si pro případ nouze číslo do baru v přízemí. Mobily? Pokud si dobře vzpomíná, tehdy měl mobil málokdo. Bittori nikdy předtím nepotřebovala dceři tak nutně zavolat. Teď jinou možnost neměla.

Takže poprosila Xabiera, (protože s léky na uklidnění, vyděšená a zoufalá nedokázala dát dohromady ani dvě souvislé věty), ten zavolal do baru, vysvětlil, kdo je, s klidným zármutkem řekl, co bylo třeba, a hospodskému popsal, jak sestra vypadá. Muž, velmi vstřícně:

„Hned tam někoho pošlu.“

A Xabier: ať prosím sestře vzkážou, aby okamžitě zavolala domů, přičemž trval na tom, že je to naléhavé, velmi naléhavé. Důvod nesdělil, protože matka to tak chtěla. Tou dobou už zprávu rozšířila televize a ohromná spousta rozhlasových stanic. Xabier a Bittori předpokládali, že Nerea už se sama dozvěděla, co se stalo.

Ale ona nezavolala. Hodiny plynuly. Zazněla první prohlášení: krutý atentát, podlá vražda, dobrý člověk, odsuzujeme, jednoznačně odmítáme atd. Stmívalo se. Xabier opět vytočil číslo do baru. Hospodský slíbil, že syna znovu pošle nahoru se zprávou. Nic. Nerea zavolala až nazítří ráno. Chvilku mlčela a čekala, až matka přestane plakat, naříkat a bědovat a podrobně, přerývaným hlasem vykládat, co se stalo, a pak stísněným, ale pevným hlasem pronesla, že se rozhodla zůstat v Zaragoze.

Cože? Bittori rázem přestala vzlykat.

„Prvním autobusem ať jsi doma. Žádné odmlouvání. Zavraždili ti otce a jsi úplně v klidu.“

„Nejsem v klidu, amo. Jsem strašně smutná. Nechci aitu vidět mrtvého. Neunesla bych to. Nechci být v novinách. Nechci snášet pohledy lidí v městečku. Však víš, jak nás nenávidí. Prosím tě, snaž se mě pochopit.“

Drmolila, aby jí matka nemohla skočit do řeči a aby jí nutkání k pláči stoupající z prsou nevzalo hlas.

A pokračovala s očima zalitýma slzami:

„V Zaragoze si mě s tátou nikdo nespojuje. Dokonce ani vyučující. Díky tomu tu můžu klidně žít. Nechci, aby si o mně na fakultě šuškali: podívej, támhle jde dcera toho chlapa, co ho zabili. A kdybych teď přijela do městečka a objevila se v televizi, na univerzitě by všichni do jednoho věděli, kdo jsem. Takže zůstávám tady a buď prosím tak hodná, neodsuzuj moje pocity. Jsem právě tak zničená jako ty. Snažně tě prosím, dovol mi truchlit po svém.“

Bittori se jí snažila vpadnout do řeči, ale Nerea telefon položila. A v městečku se ukázala až za týden.

Všechno si spočítala. Lidé ze Zaragozy (spolužáci, učitelé, sousedé, přátelé), kteří by mohli vědět, že je dcerou poslední, brzy už předposlední a brzy předpředposlední oběti teroristů z ETA: její dvě spolubydlící a tím to hasne, pokud si tedy nepustí pusu na špacír. Příjmení je v Baskicku docela obvyklé a často se objevuje i jinde. Pokud se jí někdo zeptá, jestli je příbuzná podnikatele z Guipúzcoy, kterého zavraždila ETA, nebo jestli ho zná, řekne, že ne.

Dřív než spolubydlící se to dozvěděl ten hoch, José Carlos. Přišel ji vyzvednout, aby si zašli do jednoho nedalekého baru, kde se měli setkat s dalšími studenty. Ti měli v plánu později několika auty odjet na večírek na veterinární fakultu. Smáli se a vtipkovali, když vtom Nereu zpráva zasáhla. Vzala si Josého Carlose stranou a poprosila ho, aby ji nenechával o samotě, aby nikomu nic neříkal a doprovodil ji do bytu. Zamkli se v pokoji. Mladík hledal slova útěchy, ale neúspěšně. Chvilku spílal teroristům a současné vládě, která nic nedělá, a pak ho zdrcená kamarádka požádala, aby se spolu vyspali.

„Opravdu to chceš?“

„Potřebuju to.“

Předem se jí omlouval, kdyby se mu náhodou nepodařilo dosáhnout erekce. Neustále mluvil:

„Zabili ti tátu, kurva, zabili ho.“

Na erotické hrátky se nedokázal soustředit, chrlil jednu nadávku za druhou a ona se ho mezitím snažila umlčet polibky. Chvilku před půlnocí se na něj posadila a následovala krátká soulož. José Carlos dál mumlal omluvy a nadávky, znechuceně vykřikoval, až ho nakonec přemohla únava, svalil se na bok a zmlknul. Nerea vedle něj při zhasnutém světle proležela celou noc, aniž zamhouřila oko. Zády se opírala o pelest postele, kouřila a probírala se vzpomínkami na otce.

Telefon znovu zazvonil. Tentokrát Bittori sluchátko zvedla.

„Bylo na čase, amo. Snažím se ti dovolat tři dny.“

„Jaké to je v Londýně?“

„Úžasné. Nemám slov. Už jsi vyměnila rohožku?“

11   Záplava

Třídenní biblické, bouřlivé lijáky, nebo jak se to říká. Joxian v noci ležel a neklidně naslouchal zuřivému bubnování kapek, které se rozstřikovaly o střechy a ulice. A když během pracovního dne ve slévárně vykoukl ven, stále rozladěněji vrtěl hlavou při pohledu na nekonečný vodní příval, přes který bylo sotva vidět blízké hory a jenž nebezpečně zvedal hladinu řeky. Zahrada, krucipísek. Tři dny už lije jako za potopy světa a dalších pár deštivých dní nás ještě čeká.

Zelenina je to nejmenší. No bože, tak ji zasadím znovu. Stromy? Ty vydrží. A lísky už jsou stejně v hajzlu. Větší starosti mu dělalo, že přijde o nářadí nebo že si voda odnese zídku a boudu, kde má králíky. Probral to s kolegou:

„Jestli je betonová, přežije to.“

Joxian:

„Čert vem pitomou zídku. Ale bez ní řeka odnese spoustu země. Bude tam ohromná díra. Hotová rokle. Králíci se utopí, to se vsaď. A o révě ani nemluvím.“

„To máš z toho, že si děláš zahradu u řeky.“

„A kde jinde asi, ty rozumbrado, je tam nejúrodnější půda.“

Po práci šel z továrny přímo do zahrady. Pršelo dál? Jako z konve. Scházel dolů s deštníkem a s baretem na stranu a uviděl, že Ertzaintza zastavila provoz přes most. Ještě pár centimetrů a prudká, špinavá voda se přelije přes zábradlí. To byl ale pohled! Jestli se totiž voda už skoro valí přes most, co asi tak mohlo zbýt ze zahrady, která je mnohem níž? Obešel blok domů. Jasně, řeka se rozvodní, což o to, ale nejen že se rozvodní, ona navíc trhá, vláčí a ničí. Stisknul zvonek, s ústy přímo u mikrofonu vysvětlil, oč jde, otevřeli mu. U přítele pak hleděl z balkonu k řece:

„Krucinálfagot, kde je moje zahrada?“

Kmeny stromů připomínaly potápějící se kanoe; větve se ohýbaly, nořily se do vody barvy bílé kávy; proplul zrezivělý barel, komíhaje se jako panáček vstáváček; prudce míjely kusy plastu a z tekoucího běsnění stoupal silný zápach po mechu, plísni a vzedmuté hnilobě. Přítel chtěl možná Joxianovy nářky vyvážit, a tak ukázal prstem na protější břeh:

„Jen se podívej tamhle na dílnu bratrů Arrizabalagových. To je položí.“

„Moji králíci, kurvadrát.“

„To je bude stát majlant.“

„Kolik práce to stálo. Dokonce i klece jsem vyrobil vlastníma rukama. Těch hodin, co jsem s tím strávil!“

Uplynulo pár dní, déšť ustal, voda opadla. Joxian se na zahradě holínkami bořil do změklé půdy až do poloviny lýtek. Stromy přežily obalené bahnem; také lísky a zázrakem nebo díky silným kořenům rovněž réva. Zbytek byl k pláči. Zídka, která vedla podél řeky, byla pryč, dočista smetená. Po rajčatech a pórcích ani stopy. Ze spodní části zahrady těsně u břehu voda odnesla velké množství zeminy se vším, co v ní rostlo: maliníky, rybízy, txoko s kalami a růžemi. Boudě chybělo z jedné strany pár prken a azbestová krytina. Králíci leželi v klecích umazaní od bláta, nafouklí, mrtví. A nářadí, škoda slov.

Když měl v těch dnech Joxian volno, jen tak seděl na pohovce v jídelně, lokty opřené o kolena, hlavu v dlaních. Smuteční socha. Mluvili na něj, neodpovídal.

„Chceš si přečíst noviny?“

Jako zařezaný. Až Miren došla trpělivost.

„Himlhergot, trápí tě zahrada? Tak jdi a dej ji do pořádku.“

Poslušně vstal. Jako by snad čekal, až mu to někdo nařídí. Nazítří už vypadal svěžeji. Vždyť se také vrátil ke svým obvyklým partičkám karet s kamarády v Pagoetě. Z baru přišel spokojený, téměř nadšený. Kamarádi mu totiž vnukli nápad postavit mezi zahradou a řekou betonovou zeď.

„A vem si, kolik to bude stát! Pár šupů.“

Vyprávěl to Miren u večeře, úhoř s omáčkou, karafa vína se sodovkou, škrábal se na pravém boku, a že se prý Txato nabídl přivézt mu kamionem zeminu místo té, kterou odnesla velká voda.

„To bude určitě půda jaksepatří, viď? Z Navarry. Stejně tam potřebuje jet, takže mi ji přiveze zadarmo.“

Ale nejdřív musí postavit zeď. A ještě předtím uklidit. Na jednoho moc dřiny. A hlavně kdy? Po práci?

Miren:

„Však ty to vymyslíš.“

Poradila mu, aby se zeptal synů, jestli by mu nepomohli, Joxian zůstal vzhůru, dokud nepřišel Gorka, a řekl mu: Gorko, v neděli pomáháte na zahradě, ty a brácha, a tak dále. A chlapec neodpověděl. Tomu klukovi schází kuráž. Otec ho povzbuzuje:

„Potom si všichni tři zajdeme do sidreríe a dáme si každý pořádnou kotletu. Co ty na to?“

„Tak jo.“

Víc neřekl a v neděli dorazil. Svítilo slunce, teplo tak akorát a řeka zpět ve svém korytě. Joxian se vzdal pravidelného cyklovýletu, protože kolo je sice důležité, ale zahrada je přednější. Zahrada je jeho náboženství. Přesně takhle to jednou řekl v Pagoetě, když si ho kamarádi dobírali. Že až umře, ať si pámbů strčí ráj a podobné nesmysly za klobouk; ať mu dá takovou zahradu, jakou má teď. A všichni se smáli.

Na ulici:

„Řekl jsi Joxe Marimu, aby přišel v devět?“

„Neřekl.“

„Ale no tak. Proč prosím tě?“

Tak mu to pověděl, musel mu to povědět, nedalo se nic dělat.

„Můj bratr už v městečku dva měsíce nebydlí.“

Joxian se s překvapeným výrazem zastavil.

„Ale nám tedy nic neřekl. Aspoň mně ne. Mámě možná, nevím. Anebo to vědí všichni kromě mě? Kde teď bydlí?“

„To nevíme, aito. Asi odešel do Francie. Tvrdili mi, že jakmile to půjde, poví nám to.“

„Kdo ti to tvrdil?“

„Kamarádi tady od nás.“

Po zbytek cesty k zahradě mlčeli. Jakmile dorazili, Joxian se zeptal:

„Jestli je ve Francii, jak to k čertu dělá, aby stíhal chodit do práce?“

„Nechal řemesla.“

„Ale vždyť se ještě nevyučil.“

„No jo.“

„A co házená?“

„Té taky nechal.“

Všechno odpracovali sami ve dvou, každý na jedné straně zahrady. Kolem jedenácté řekl Gorka svému otci, že musí jít. A světe div se, na rozloučenou ho objal. Nikdy se neobjímali, proč teď?

Když Joxian v zahradě osaměl, dál lopatou odhazoval bahno až do oběda, tu a tam něco omyl hadicí, nářadí, co vysvobodil z bláta, dal sušit na slunce. Francie? Kristepane, co ten telecí mozek pohledává ve Francii? A z čeho žije, když nepracuje?

12   Zeď

Postavili zeď. Kdo? Joxian, Gorka, ten slíbil přivést kamaráda, který ale nakonec nepřišel, nu a Guillermo (Guillermo!), tehdy ještě sympatický a přičinlivý zeť.

Před mnoha lety Arantxa v kuchyni:

„Amo, mám kluka.“

„Vida, kluka. Je odtud?“

„Žije v Renteríi.“

„A jak se jmenuje.“

„Guillermo.“

„Guillermo! Není náhodou policajt?“

Popravdě, bez Txatovy pomoci by to nezvládli. K sakru, ani náhodou by to nezvládli! Vždyť Txato jim půjčil bednění a sehnal i auto s míchačkou, Joxian se nikdy nedozvěděl, kolik to stálo a jestli řidič dostal zaplaceno, nebo ne. Txato mu řekl: klid, stavební firma mi dluží laskavost. Takže Joxian musel zaplatit jen beton. Ještě zahradu nedal do pořádku, neopravil ani boudu a už se mohl těšit pohledem na překrásnou protipovodňovou zeď, která podle Txata rozhodně odolá takovým záplavám, jaké byly ty před měsícem.

Objevil se problém: před zdí byla prohlubeň, která by vystačila na zahradní rybníček. Ryby zmínil Joxian a ve vzduchu přitom potěžkával pomyslný kus velikosti tuňáka. Kamarád: ále, to se dá vyřešit. Txato splnil, co prve slíbil v Pagoetě. Chvíli mu to trvalo. Jak dlouho? Asi tak dva týdny. Pak potřeboval vypravit kamion do Andosilly v Navaře. Poručil řidiči, aby cestou zpátky přivezl náklad zahradní zeminy. I v Navaře mu někdo zjevně dlužil laskavost. Txatovi dlužila laskavost spousta lidí. Joxian byl samozřejmě vděčný. Dluhy se mají splácet.

Další problém: Txato si sedl za volant, zeminu vysypali, měla červenější odstín než ta místní, zjevně bude vhodná na révu, a zjistili, že přivezené množství na vyplnění prohlubně stačit nebude.

Joxian:

„Chtělo by to aspoň tři kamiony.“

Řešení? Udělat terasy.

„Rozdělíš zahradu do dvou úrovní a propojíš je schůdky nebo plošinou na kolečko. Takže jestli přijde znovu velká voda, bude se držet ve spodní části pozemku. Při troše štěstí půjde do háje jenom půlka zahrady, a ne celá jako tentokrát.“

Txatovi to pálilo, měl nápady. Na tom se všichni shodli. Častovali ho starou známou lichotkou: je chytrý jako liška. To Joxian zrovna chápavý nebyl. Co si budeme nalhávat. Kdyby byl bystřejší, mohl se stát partnerem v dopravní firmě; byl ale váhavý, chyběla mu kuráž, Miren ho odrazovala. Pokud šlo o podnikavost a odvahu, na to byl Txato. Ve vesnici to říkali všichni, až pak jednou přes noc, TXATO ENTZUN PIM PAM PUM, o něm přestali mluvit, jako by nikdy neexistoval.

Ano, měl nápady a měl také problém. Jaký? Tenhle:

„Poslali mi další dopis.“

ETA, ozbrojená organizace za uskutečnění baskické revoluce, se na vás obrací a požaduje dvacet pět milionů peset coby příspěvek na udržování vojenské struktury potřebné pro baskické revoluční směřování k nezávislosti a socialismu. V souladu s údaji, které shromáždily tajné služby naší organizace, atd.

Nedalo mu to spát. Joxian: to je normální, kdo by zůstal v klidu.

„A rodina?“

„Nic nevědí.“

„To je dobře.“

Chtěl je ochránit před hrůzou a také proto, že zpočátku — ten naivka, ach, jak byl naivní — měl za to, že problém se rychle vyřeší, jako by šlo o obyčejný obchod. Zaplatím a nechají mě na pokoji. Dopisy měly místo podpisu hada obtočeného kolem sekyry a symboly ETA a chodily mu do firmy. První dopis: milion šest set tisíc peset. Nikomu nic neřekl, sedl do auta a odjel do Francie na schůzku se sloužícím páterem Oxiou. S úlevou se vrátil do městečka, na dálnici poslouchal hudbu. Je to lumpárna, ale co se dá dělat. O pár dní později došlo k atentátu, jeden mrtvý, zdrcená vdova, sirotci, odmítavá a odsuzující stanoviska, a Txata trochu hryzl pocit viny, krucinál, když pomyslel, že jeho peníze mohly posloužit na nákup výbušnin a zbraní, a Joxian řekl, že jo, že mu rozumí. Ale zkrátka zaplatil a myslel si, že na nějakou dobu, možná na pár let, ho nechají na pokoji. Jo, jo. Uplynuly sotva čtyři měsíce a přišel mu další dopis.

„Teď po mně chtějí pětadvacet milionů. To je moc, to je šílenství.“

Joxian účastně:

„Tohle by si Baskové dělat neměli.“

„Pověz mi popravdě, vypadám jako vykořisťovatel? Celý život jsem jenom pracoval jako mezek a dával práci ostatním. Zrovna teď mám čtrnáct stálých zaměstnanců. Co mám dělat? Přestěhovat firmu do Logroña a nechat je ve štychu? Vždyť přijdou o plat, o pojištění, hergot.“

„Třeba se spletli a poslali ti dopis, který byl pro někoho jiného.“

„Chudý nejsem, to ne. Ale výdaje mám, daně platím, teď ještě další poplatky a hromadu věcí, kterýma tě ani nechci otravovat, ale umíš si to představit: opravy, palivo, splátky půjček a tak vůbec, no zkrátka nemysli si, že se topím v penězích. To zrovna, já a pracháč. Já nevím, co si lidi myslí. Deset let jezdím stejným auťákem. Některé kamiony jsou už pořádně ojeté, ale kde mám vzít na nové? Nedávno jsem žádal o půjčku, abych mohl koupit aspoň dva. A nejvíc mě mrzí, že někdo, komu dávám práci, možná těm teroristům nakukal, že jsem prý v ohromném balíku.“

Rozčileně vrtěl hlavou, z chatrného spánku kruhy pod očima.

„Ale pozor, na mě si nepřijdou. Tahle sebranka řeznická mě nezastraší. Ať mě odprásknou, budu mít pokoj. Budu tuhej, ale v klidu. V dopise mluví o Neree, o místě, kde studuje, a o dalších podrobnostech.“

„Nevykládej.“

„Ničí mě to. Co bys dělal ty?“

Joxian se poškrabal na zátylku a odpověděl.

„Já ti nevím.“

Kouřili ve stínu fíkovníku, bylo pěkně a na kameni se vyhřívala ještěrka. Kamion stál uprostřed zahrady, kola napůl zabořená do změklé půdy. A z druhého břehu se k nim neslo ustavičné pakapaka nějakého stroje z Arrizabalagovy dílny.

„Myslíš, že taky platí?“

„Kdo?“

„Arrizabalagovi.“

Joxian pokrčil rameny.

„Máš jen tři možnosti. Zaplatíš, emigruješ, nebo to riskneš. Jen mi hlava nebere, proč vyhrožují mně, když jsem jim zaplatil, co chtěli, navíc bez otálení.“

„Já těmhle věcem nerozumím, ale podle mě to musí být omyl.“

„Řekl jsem ti přece, že píšou o Neree.“

„Možná ti omylem poslali dopis na příští rok.“

Pakapaka. Txato zahodil oharek na zem a zašlápl ho.

„Mohl bych tě o něco poprosit?“

„Jasně, o cokoliv.“

„Dostal jsem takový nápad. Potřeboval bych si s nimi promluvit, s jejich šéfem nebo tím, kdo má na starosti peníze, a vysvětlit jim, jak na tom jsem. Kněz, se kterým jsem se setkal, je jenom spojka. Třeba mi částku sníží nebo mě nechají splácet, rozumíš?“

„To je dobrý nápad.“

Pakapaka. Také byl slyšet zpěv ptáků a motory aut a kamionů jedoucích přes nedaleký most.

„Potřebuju si promluvit s Joxe Marim. O to jsem tě chtěl poprosit.“

Joxian s překvapeným výrazem:

„Co s tím má společného můj kluk?“

„Potřebuju někoho, kdo by mi sehnal kontakty.“

„Joxe Mari není členem ETA, abys věděl. To by tak ještě scházelo. Navíc je pryč. Kde? No to my nevíme. Joxe Mari je hlupák a povaleč. Nechal práce a Miren říká, že zdrhnul s kamarády do světa. Možná je teď někde v Americe.“

Pakapakapaka.

13   Rampa, koupelna, pečovatelka

Miren měla od počátku jasno. Nebýt toho, že bydlí v přízemí, už by se museli dávno přestěhovat. Proč? Ježkovy zraky, protože bychom nemohli každý den tahat Arantxu i s vozíkem do schodů a ze schodů. Dokážeš si to představit? Z chodby na odpočívadlo před domovními dveřmi vedou jen tři schody. Vysoko to není, ale takhle to nejde, dál to nepůjde.

„Ty budeš pryč, mně dojdou síly nebo se třeba složím někde na ulici. Co budu dělat? Volat o pomoc? Nebo nechám Arantxu samotnou před domem?“

Tak mu řekla, ať na něco přijde a Joxian neváhal ani vteřinu, narazil si baretku, šel do Pagoety, kamarádi mu poradili a on zamířil do truhlářské dílny, kde si objednal nájezd. Truhlář si ho rozměřil, vyrobil ho a umístil. A jednoho rána sousedi zjistili, že tři čtvrtiny šířky malého schodiště zabírá ten dřevěný krám, který navíc sahá nějakého půl metru za nejnižší schod na dlažbu u vchodu, aby byl sklon nižší. Joxian a Miren zkusili s vozíkem vyjet a sjet, nejdřív s prázdným, pak i s Arantxou, a skutečně, bylo jasné, že odteď už ty tři schody nebudou vůbec překážet, když půjdou s dcerou na procházku.

Ze schodiště u vchodu zbylo sousedům sotva třicet centimetrů šířky, pokud tedy nechtěli chodit po nájezdu jako děti, což přesně poradila Miren jednomu pánovi, který si stěžoval, úpravu totiž s obyvateli domu neprojednali.

„Tak choďte po tom nájezdu, no. Co vám to udělá?“

Dva problémy. Jejich: někdo uklouzne a rozbije si palici. Náš: kdykoli někdo půjde po nájezdu, bude se to v domě rozléhat a nebudeme moct spát. Joxianovi v baru poradili, aby dřevo pokryl metrážovým kobercem. Miren to nadchlo. Koberec, jak to, že nás to nenapadlo dřív? Nebude slyšet dupání a nikdo neuklouzne. A tak tam koberec dali, tedy jeden známý ho přilepil truhlářským lepidlem, a aby držel pevněji, přitloukl ho ještě pár hřebíky.

Joxian škarohlídsky:

„Udělají si z koberce rohožku. Nechci vidět, jak ho zřídí, až bude pršet.“

Sousedům to bylo jedno nebo rezignovali, možná se chtěli vyhnout sporům s rodinou, jež má mezi sebou člena ETA, takže si námitky nechali pro sebe, až na jednoho, nějakého Arronda z druhého patra vpravo. Vlastně ho poslala manželka, aby jim poručil dát ten krám okamžitě pryč. Schodiště patří všem; matce je osmaosmdesát, nemůže tam projít atd. Sousedka a Miren se při odchodu z kostela málem popraly, vrhaly na sebe vzteklé pohledy, zatínaly zuby a pohrdavě ohrnovaly horní ret. Arrondo mluvil málo, ale zato rázně; jednou v sobotu přispěchal dolů s ultimátem: buď ten krám dají pryč oni, nebo to udělá sám, kurvaleuž.

Dveře otevřela Miren. Joxian se schovával v kuchyni.

„Ty nic pryč dávat nebudeš.“

„Že ne?“

Arrondo je chlap jak hora, ale ukvapený. Nepřemýšlel, nepředvídal důsledky, ponoukla ho manželka. Zkrátka popadl nájezd a mrštil jím do kouta ke schránkám. Ajajaj, Arrondo. To ses dostal do pěkné kaše. Miren si ani nesundala zástěru a v pantoflích vyrazila do taberny Arrano. Bylo brzo, málo lidí. To nevadí. Dva stačí. Za dvacet minut Arrondo vrátil nájezd na místo. Nikdo si už nikdy nestěžoval a nájezd tam pořád leží, je ošklivý, ale slouží.

Joxian: prý se to dalo udělat jinak. A jak? Jinak, neví, prostě po dobrém, promluvit si.

„A proč sis tedy nešel promluvit sám, ty rozumbrado?“

Aby bydlení přizpůsobili Arantxiným potřebám, museli provést víc úprav než jen nájezd na schody. Kompletně zrekonstruovali koupelnu. Vždyť potom vypadala úplně jinak než předtím. Při přestavbě se řídili pokyny z letáčku, který dostali v rehabilitačním centru. Část zaplatil Guillermo. Miren: jak by ne, vždyť ji chtěl mít co nejdřív z očí. Tak, tady máte tu svou paralytičku, vracím vám ji, já už si našel jinou, co mi bude zahřívat postel. Nechal si děti a Miren v kostele ke svatému Ignácovi: potrestej ho, prosím, však ty už budeš vědět jak. A pak mi dej moje vnoučata a Joxe Mariho dostaň z vězení. Když mi tohle všechno splníš, už po tobě nikdy nebudu nic chtít. Přísahám.

Takže když se k nim Arantxa nastěhovala, měli koupelnu jako v luxusní nemocnici, snadno přístupnou sprchu bez vany a bez jediného schodu. A co ještě? Držáky a madla, protiskluzové podložky, pákové baterie; prostě všechno, co jim poradila ředitelka rehabilitačního centra a co měli v katalogu.

Ale aby ji pořádně umyli, musí na to být dva. Miren to sama nezvládne, protože Arantxa, která byla dřív tak štíhlá, teď slušně přibrala a je jí pořádný kus. Je třeba ji svléknout, posadit na zvláštní sedátko do sprchy, namydlit, opláchnout, usušit a obléct.

„Dobře, tak jo, tak jo, nemusíš mi vykládat to, co vím.“

Takže Joxian, který se chtěl co nejdřív vypařit do Pagoety na partičku karet, souhlasil s tím, že si budou platit asistenční službu. Protože Miren v žádném případě nedopustí, aby Joxian viděl Arantxu nahou, aby se jí dotýkal, zvedal ji, i když je její otec. Ani náhodou.

Za pár dní přijde Joxian domů a co nevidí? Drobná žena s indiánskýma očima a dlouhými rovnými černými vlasy, která ho přivítá úklonou, usměje se dvěma řadami bílých zubů, oslovuje ho pane, pane!, a povídá:

„Dobrý den, pane. Jmenuji se Celeste, k vašim službám.“

Z Ekvádoru. Sympaťačka, co? A moc slušná.

Joxian večer v posteli:

„Kde jsi k ní přišla?“

„Prostě jsem se vyptávala. Viděl jsi, jak je upravená a způsobná?“

„Povídám, kdes k ní přišla?“

„Poptala jsem se v řeznictví. A Juani: poslechni, znám tady manžele z Ekvádoru a ženská levně uklízí. Bydlí tam dole, než se přijde k mostu. Manžel rozváží zboží s dodávkou. Včera jsem byla na procházce s Arantxou, zeptala jsem se na ni a tady je. Hotový poklad. Vyprávěla jsem jí, že můj syn žije v Andalusii a že za ním jednou měsíčně jezdím. Celeste na to, že ať si nedělám starosti, že se o Arantxu postará.“

„A kolik jí chceš platit?“

„Deset euro za každou návštěvu.“

„To je málo.“

„Jsou chudí. Však ona za to bude ráda.“

14   Poslední odpolední svačiny

Bittori chutnaly spíš tousty s marmeládou a kafe bez kofeinu z automatu; Miren zase čokoláda a churros. Tak přiberou. No a co? Rozuměly si? Velmi dobře, jako sestry. Jednu sobotu šly spolu do kavárny na hlavní třídě, další zase do churreríe na starém městě. Vždycky do San Sebastiánu. Říkaly San Sebastián stejně jako Donostia. Nebraly to přísně. San Sebastián? Dobře, tak San Sebastián. Donostia? Tak Donostia. Začaly si povídat baskicky, přešly do španělštiny, pak se vrátily k baskičtině a takhle celé odpoledne.

„Dokážeš si představit, že bychom šly do kláštera?“

A smály se. Sestra Bittori, sestra Miren. Takhle. S čerstvým účesem od kadeřnice probíraly místní klepy, rozuměly si i bez poslouchání, ostatně většinu času mluvily obě naráz. Pustily se do kněze, sukničkář jeden; rozcupovaly sousedky; z domácnosti nebo z ložnice si pověděly všechno. Joxianova chlupatá záda, Txatovy peprné sprosťárny. Zkrátka a dobře všechno.

A také tohle:

„Víme, že je ve Francii, ale ne v jakém městě. Konečně nám ten lajdák napsal. Chudák Joxian, samým trápením nemůže spát. Říká si, co jsme provedli, že nás tohle postihlo.“

Odpoledne, tousty, déšť a vítr. V kavárně nacpáno. Měly svůj koutek, kde si mohly promluvit a nikdo je neobtěžoval.

„Dopis jsem ti přinést nemohla. Joxe Mari to nedovolí. Napsal, ať ho roztrháme. Takže, ráz dva, sice mě to mrzelo, ne že ne, ale je na kusy. Joxian byl nepříčetný. Copak nechápu, že cáry se dají složit a dopis sestavit. No ne, tak ho třeba sněz, chlapče zlatá. Vzal sirky a útržky spálil ve dřezu.“

Dopis včera donesla jeho holka nebo co to je, dneska člověk neví. Mirenin názor: peleší se jako králíci. Jasně, vždyť dneska už jsou prostředky jak neotěhotnět. Tohle tvrdila často a Bittori přikyvovala. Určitě se narodily s třicetiletým předstihem. Generál Franco, pan farář a klepy, obě byly naivní až hrůza. Takhle povídaly, svačily a po očku sledovaly okolní stoly, kdyby měli místní náhodou nastražené uši.

„Dopis přišel poštou? Ne, holka. Oni mají vlastní cesty. Odesilatel žádný. Takže pořád nevíme, kam odešel. Návštěvy mají zakázané. Před pár lety jsi mohla přejít na druhou stranu, setkat se s nimi, donést jim šatstvo nebo cokoli potřebného. Teď musejí dávat pozor, protože fašisti po nich jdou.“

„Nemáš strach, že se mu přihodí nějaké neštěstí?“

„Joxian ano. Joxian občas nejde ani do baru, aby třeba neviděl v televizních zprávách fotku Joxe Mariho. Já jsem v klidu. Znám svého syna. Je chytrý a silný. Dokáže se ubránit.“

Miren ukusovala z toustu a upíjela kávu s mlékem a mezitím citovala zpaměti. Ať nedají na pomluvy. Lidi nevědí, co říkají. A už vůbec ne na lži v novinách. Že službu chápe jako oběť za osvobození našeho lidu a když budou aitovi nebo amě vykládat, že se přidal k bandě kriminálníků, ať tomu nevěří, on se zkrátka obětuje za sjednocené Baskicko a také za práva těch, kdo si jen stěžují a pak nedělají nic. Bojovníků je podle něj hodně. Pořád jich přibývá. Elita baskické mládeže. A na závěr: „Miluju vás. Myslím na bráchu a na ségru. Posílám muxu a doufám, že jste na mě hrdí.“

Ikatza tiše přichází. Jediným skokem se jí usadí na klíně a trpělivě vyčkává na pohlazení. Bittori se přesvědčí, že obojek není příliš těsný, prsty si pohrávají s ušima, zavadí o oční víčka, která kočka slastně přivírá. A zatímco jí hladí po hřbetě a ona přede, Bittori jí říká mě to opravdu mrzelo, ty moje krasavice. Chápeš? Mrzí mě, jak dopadl syn nejlepší kamarádky, že nechal práce, odešel z házenkářského týmu a od své přítelkyně nebo skoro přítelkyně, a místo toho se stal banditou v organizaci sériových vrahů.

A Miren? Však uvidíš, Ikatzo, když se ptáš, řeknu ti, co si myslím. Ať mi to Txato odpustí, ale já jí vlastně rozumím. Rozumím její proměně, i když ji neschvaluju. Mezi svačinou v kavárně na hlavní a tou v churreríi na starém městě se moje kamarádka Miren změnila. Najednou z ní byl jiný člověk. Zkrátka se přidala na stranu svého syna. Jsem si naprosto jistá, že fanatičku z ní udělal mateřský pud. Na jejím místě bych se možná zachovala stejně. Copak někdo zavrhne vlastního syna, i když ví, že páchá zločiny? Miren se nikdy předtím o politiku vůbec nezajímala. Mě nezajímala ani tehdy, ani teď, o Txatovi nemluvě. Txato se staral jen o rodinu, nedělní cyklovýlety a zbytek týdne o kamiony.

Oni a nacionalisti? Ani ve snu. Nanejvýš při volbách, vždycky volí někoho zdejšího. Ikatzo, maitio, já jsem je nikdy neslyšela mluvit o politice. Arantxa samozřejmě byla abertzale spíš, ale možná ani to ne. A ten nejmenší, to bylo zlatíčko. Popravdě nevěřím, že by své děti učili nenávidět. Kamarádi, parta a špatná společnost nakazili toho darebáka svou smrtící ideologií a on pak zničil život kdoví kolika rodinám. A ještě se bude mít za hrdinu. Prý je to drsňák. Drsňák nebo taky tupec. Vždyť ani neumí otevřít knihu.

Následující sobotu si na ní prvně všimla změny. Když dojedly čokoládu s churros, vyrazily jako obvykle k zastávce autobusu a co nevidí? Jedna z mnoha demonstrací na Bulevaru. Jako obvykle: transparenty, nezávislost, amnestie, gora ETA. Spousta lidí. Dvě nebo tři známé tváře, liják a deštníky. A místo aby se davům vyhnuly, Miren povídá: hej, pojďme, holka. Vzala ji za paži, postrčila ji a obě zapluly doprostřed davu, ne moc dopředu, ne moc dozadu. A v tu chvíli Miren začne zplna hrdla skandovat stejná hesla jako všichni kolem. Vy jste fašisti, vy jste teroristi. A Bittori vedle ní trochu udivená, ale co se dá dělat, už je tam.

Nevěděla nic. Txato jí to neřekl. Je to tak, Ikatzo. Ten paličák všechno tajil. Prý aby nás chránil, jak řekl potom. Pěkně nás chránil! Mohli nás všechny vyhodit do vzduchu.

Dozvěděla se to od Miren, která to věděla od Joxiana a ten to slyšel přímo od Txata v zahradě tehdy odpoledne, když mu přivezl z Andosilly kamion se zeminou. Miren by v životě nenapadlo, že její kamarádka nic neví.

„Nedá se za ním jet. Protože kdybychom tam zajet mohli, řekli bychom mu: poslyš, promluv si se svými veliteli, ať zařídí, aby Txata nechali na pokoji.“

Bittori najednou znervózněla:

„Nechat na pokoji mého manžela?“

„Kvůli těm dopisům.“

„Dopisům? Jakým dopisům?“

„Aha, počkej, vy jste o tom nemluvili?“

15   Setkávání

Na náhrobku dva zaschlé ptačince a jeden, ještě větší, rozstříknutý přes jména nebožtíků. Zaklela a přisoudila darebačinu těm zatraceným holubům. Jak může jeden pták vypustit takové množství? Stovky, tisíce, mraky hrobů, a ty nestydy se musí vykadit zrovna na Txata.

„Dali ti co proto, muži. Třeba ti to přinese štěstí.“

Zas ty její vtípky. A co má dělat? Dennodenně se trápit? Suchým listím a travou vyčistila, co se dalo. Zbytek dala na starost příštímu dešti. Zašeptala to s pohledem upřeným na obzor nad městem, kde byl v dálce vidět osamělý oblak. A jako obvykle rozprostřela čtverec igelitu a šátek.

„Každý den chodím do městečka. Občas si tam nosím jídlo na ohřátí. A víš co? Dala jsem na balkon muškát. Tak jak říkám. Červený a pořádně velký, aby věděli, že jsem zpátky.“

Pověděla mu, že už nevystupuje u továren. A předevčírem, tomu nebudeš věřit, sebrala odvahu a vešla do Pagoety. Bylo jedenáct dopoledne. Málo lidí. Na první pohled nikdo známý. Obsluhoval hospodského syn. Bittori už několik dní umírala touhou vkročit po tolika letech dovnitř. Neměla žízeň. Ani žízeň, ani hlad a popravdě ani nebyla zvědavá, pohánělo ji něco silnějšího, co jí vřelo hluboko v mysli.

„Však já vím, co tím myslím.“

Na ulici doléhal typický šum hovoru, sem tam přehlušený výbuchem smíchu. Mám jít dovnitř, nebo ne? Vešla. Všichni okamžitě ztichli. Bylo tam asi tucet hostů. Nepočítala je. Všichni naráz zmlkli, uhýbajíce pohledem, ale kam? Zkrátka tam, kde nebyla ona. A kluk, co proháněl hadr mezi talířky s tapas, se na ni také nedíval. Ticho. Útočné, nepřátelské? Ne, spíš tázavé, udivené. Jestli si je jistá.

„Txato, tohle se pozná.“

Bar má tvar písmena L. Bittori si sedla ke kratší straně zády ke vchodu. Využila toho, že si jí nevšímají a prohlédla si lokál. Na zemi dvojbarevné dláždění, větrák visící ze stropu, police s řadami lahví. Až na pár drobností bar vypadal jako vždycky. Stejně jako když tam Bittori chodila dětem pro nanuky. Nezapomenutelné pomerančové a citronové nanuky z Pagoety, a přitom to byla jen limonáda zmražená ve formě s dřívkem na držení.

„Nezměnilo se skoro nic, přísahám. Stoly, kde jste hrávali karty, stojí tam, co dřív, přisunuté k obkládaným stěnám. Vzadu jídelna. Záchodky po schodech dolů. Fotbálek ani tu kuličkovou mašinu, co tak rachotila, tam nemají, ale automat jo. Jedna z mála nových věcí, co jsem viděla. Aha, ještě kasička pro vězně na baru. Fotbalové a veslařské plakáty tam, kde dřív visely plakáty z býčích zápasů, a hotovo. Myslím, že podnik teď vede syn.“

Konečně k ní přišel:

„Co to bude?“

Marně se snažila zachytit jeho pohled. Kluk něco přes třicet, pro ni to byl kluk, kroužek v uchu, na zátylku pramen vlasů, se dál usilovně věnoval utírání, ale už ne tři metry od ní, nýbrž přímo jí pod nosem. Aby ho donutila něco říct, zeptala se, zda mají kávu bez kofeinu. Měli. Ostatní se znovu rozpovídali. Bittori obličeje nepoznávala. Ačkoli, ten s bílými vlasy, nebude to náhodou…?

„Jsem si naprosto jistá, že si všichni mysleli totéž. To je Txatova žena. Když jsem odcházela, měla jsem chuť se otočit a ze dveří jim klidně říct: Jsem Bittori, co je s vámi? Nemůžu přijít domů?“

Žádná hořkost. Žádný pláč na veřejnosti. Prostě se pěkně zpříma podívat lidem i objektivům do očí. Slíbila to v obřadní síni, když tam Txato ležel v rakvi.

„Kolik jsem dlužna?“

Barman vyslovil cifru, aniž zvedl oči. Nechtěla šátrat v drobných, tak mu zaplatila desetieurovou bankovkou. Čekala, až jí vrátí, a mezitím popošla k ohybu barového pultu. Byla tam. Co? Kasička. Vepředu nálepka: Dispersiorik ez. Spalovalo ji neodolatelné pokušení, které jí levou paží klesalo až k lokti, do dlaně, do malíčku. Jen aby mě neviděli, aby mě neviděli. Natáhla prst jakoby nic, až se nehtem dotkla spodní části kasičky. Netrvalo to ani půl vteřiny, okamžitě ucukla, jako by sáhla na žhavý uhlík.

„Nechtěj to po mně vysvětlovat, sama tomu nerozumím. Prostě jsem se nechala unést.“

Vyšla na ulici. Modré nebe, provoz. Než došla na roh, uviděla ji.

„Nejdřív jsem ji nepoznala.“

A když si uvědomila, o koho jde, propánajána panenko skákavá, překvapením a také jakousi úzkostí dočista ztuhla. Ano, doslova ztuhla. Takže ony šly dál a Bittori nebyla schopná hnout se z místa. Ale jestli…

„Však já ti to povím.“

Bittori kráčela po slunečné části ulice. Na protějším chodníku šlo několik lidí, mezi nimi maličká paní, která vypadala jako indiánka z And. Z Peru nebo tak. No a tahle paní tlačila invalidní vozík a na něm se vezla žena s hlavou lehce svěšenou k rameni, jednu ruku měla zkroucenou jako lidi, co ji nemůžou narovnat. Druhou ale hýbat mohla.

„Vtom jsem si všimla, že na mě gestikuluje. Rozhodně mávala rukou před sebou, jako by mě zdravila. A dívala se na mě, ale ne přímo. Jak bych ti to jen vysvětlila. Hlavu měla nakloněnou a široce se usmívala, křečovitě se usmívala, v koutku úst trochu slin a spadlá víčka. Na první pohled k nepoznání, přísahám. Vypadala, jako by ji chytaly křeče, rozumíš? No a byla to Arantxa. Je ochrnutá. Neptej se mě, co se jí stalo. Neměla jsem odvahu přejít ulici a zeptat se jí.“

Nebyla si jistá, zda ji Arantxa pozdravila nebo jí naznačovala, aby šla k ní. Žena, která ji doprovázela, si toho nevšimla, měla dost práce s vozíkem. Takže ji pomalu vezla dál a Bittori zůstala stát, dokud se jí neztratily z dohledu, a opravdu ji to mrzelo.

„Tak už jsem ti to pověděla, Txato. Co chceš ještě slyšet. Je mi to líto. Arantxu jsem vždycky měla za nejlepšího člověka z celé té rodiny. Už jako dítě jsem ji měla ráda. Nejrozumnější a nejnormálnější ze všech a jediná, jak už jsem ti jednou vyprávěla, jediná, která měla soucit se mnou a s našimi dětmi.“

Bittori si sbalila igelit a šátek a vyrazila k branám hřbitova. Šla oklikou, jednou doleva, podruhé doprava, obezřetně, aby se s nikým nepotkala. Když už byla téměř u východu, spatřila v prostoru mezi dvěma hroby holubici a holubího nápadníka, jak se před ní naparuje. Huš! Pořádně na ptáky zadupala.

16   Nedělní mše

Pořád stejný zvon. Ale v neděli brzo ráno nezní tak jako v jiné dny. Nedělní vyzvánění má pokojnější rytmus, je méně nevlídné, méně vyčerpávající, jako by svou zprávu rozhlašovalo lenivými údery: lidé, bim, je osm hodin ráno, bam; pokud jde o mě, bim, můžete zůstat v posteli, bam.

Joxian už tou dobou tři čtvrtě hodiny šlapal do pedálů po oblastních silnicích. Kam že jede? Co na tom? Do baru uprostřed Guipúzcoy, kde mají míchaná vajíčka se šunkou, to je jasné. Všechny vyjížďky cykloturistického klubu končí nad talířem míchaných vajíček se šunkou a pak se jede domů.

Takže osm hodin. Budík spustil spolu s jedním z posledních úderů zvonu a rozcuchaná Miren v noční košili otevřela dveře Celeste, která byla tak hodná (nebylo to prvně) a přinesla jí půlku čerstvého chleba k snídani.

„Jéje, holka, to nemuselo být.“

Ve dvou zvednou Arantxu z postele snáz. Miren si vyhrazuje trup a hlavu. Při vytahování žaluzií samozřejmě nejdřív obdaří svou dceru ranní dávkou baskické něhy: egun on, polito a podobně. Celeste s ekvádorskou intonací opakuje egun on a chopí se nohou.

Jakmile potřebují s Arantxou pohnout, Miren vydává jeden pokyn za druhým: chyť ji, zatáhni, nahoru, dolů, ale nechce vyvíjet nátlak nebo se chovat panovačně. Takže proč? Zkrátka se hodně bojí, že jim Arantxa spadne, a přestože se to zatím nikdy nestalo, je nedůvěřivá. Vypoulí oči, znervózní a Celeste často nezbývá než ji uklidňovat:

„Nemějte strach, Miren. Teď už ji můžeme zvednout.“

Posadily ji do vozíku jako obvykle. Celeste pak šla napřed a otevírala matce s dcerou dveře. Arantxa s oporou obou žen vstala. Síla v nohou jí neschází. Tak v čem je problém? Má prostě chromou nohu. Doktorka Ulacia předpokládá, že když Arantxu někdo podepře nebo když půjde o holi, v dohledné době zvládne udělat několik kroků, a nevylučuje zcela ani naději, že jednou bude po bytě chodit sama.

Posadily ji na záchod; potom na speciální sedátko pod sprchu. Celeste si vzala na starost mydlení a oplachování, protože jí to jde lépe, je trpělivější a, jak to jen říct, jemnější, což si Miren tak docela neuvědomovala, dokud jí to Arantxa jednou nenapsala na iPad: „Chci, aby mě vždycky sprchovala Celeste.“

„A proč?“

Znova vyťukává: „Jsi hrozně surová.“

Nemá hlas. Občas lze na jejích rtech vytušit němé slovo, ústa pracně naznačují, oč se pokouší jazyk, a obličejové svalstvo se ze všech sil snaží vypustit výraz ven; od vyluzování srozumitelných zvuků ji však dělí nepřekonatelná vzdálenost. Nicméně Arantxu je třeba podněcovat chválou. To jí radí fyzioterapeutka, neurolog, ředitelka rehabilitačního centra i logopedka.

„Chvalte ji, Miren. Pořád ji chvalte. Kdykoli se Arantxa pokusí promluvit nebo se pohybovat z místa na místo, pochvalte ji.“

Miren (drž ji pevně, stoupni si sem, dávej pozor) a Celeste ji společně osuší a obléknou, Celeste ji učeše a Miren mezitím připravuje snídani. Česání je snadné, protože Arantxa má krátké vlasy. V nemocnici ji bez jejího souhlasu ostříhali. Jak se taky mohla bránit v době, kdy z celého těla dokázala pohnout jen očními víčky? Celeste odešla a odbila devátá a pak i jedenáctá.

„Tak, jdeme do kostela.“

Arantxa se snaží vyndat iPad. Její matka:

„Nech toho, stejně vím, co mi řekneš.“

A skutečně jí písemně sdělí: „Nejsem věřící.“

„Nezačínej. Jestli nechceš, nemodli se. Ale nemysli si, že zůstaneš sama nebo že se kvůli tvým rozmarům připravím o nedělní mši. Odsedět si to můžeš v kostele stejně jako doma.“

Pak jí iPad vytrhne. Protože už je pozdě, řekne. Rozmrzelá dcera, rozmrzelá matka, která ji veze svižným tempem po ulici, ale nespěchá jen tak pro nic za nic. Když totiž nepřijde do kostela včas, někdo jí zasedne místo na kraji lavice u sloupu. Před sloup vedle sebe dá Arantxu. A vozík pak nikomu nebrání v cestě, na dceru netáhne, ona si nenamůže krk a přitom si po libosti poklábosí se sochou svatého Ignáce, která stojí hned vedle. Kde? Uprostřed stěny na podstavci. Upřímně řečeno, Miren knězova slova většinou moc nezajímají, a navíc umí celou mši zpaměti. Ale mluvit s Ignácem, slibovat mu, navrhovat mu dohody, prosit jej nebo mu něco vyčítat (občas mu dává co proto), to je pro ni moc důležité. Důvěřuje mu dvakrát víc než Joxianovi.

Ale v žádném případě by si nedokázala s Arantxou sednout do některé z předních řad. Ani kdyby trakaře padaly. Ještě teď se červená, když si na tu neděli vzpomene, taková ostuda. Poprvé nevěděla, kam dát vozík. Do hlavní uličky? Špatný nápad. Šla tedy úplně dopředu, kudy se neprochází, takže si myslela, že vozík tam překážet nebude. Bože můj, kdybych to jen tušila! Arantxa zrovna opustila nemocnici, Miren doufala v zázrak. Ježíš však vzal Jairovu dceru za ruku a řekl: „Dívko, probuď se“. Něco takového, akorát místo mrtvé dívky paralytička. Otec Serapio před začátkem mše přivítal Arantxu přes mikrofon a potom ji během kázání dal za příklad nekonečné dobrotivosti Hospodinovy, ale to ještě nic nebylo. Taková slova se Miren docela líbila. Kostel byl plný lidí, samí známí, a trocha útěchy a povzbuzení a zviditelnění nezaškodí, že? A možná přitom ta bezbožnice znovu najde cestu k Bohu.

Mezitím nastala chvíle svatého přijímání. Co udělá otec Serapio? Ten je ale dotěrný. Sebere se a slavnostně sejde tři schody dělící oltář od lavic, přijde k Arantxe a velmi vlídně, opravdu, dokonce dojatě, jí podá hostii. Pro Kristovy rány! Vždyť nebyla u zpovědi! Vždyť ta holka v Boha nevěří. Je tak tvrdohlavá, že hostii vyplivne, no schválně. A co když se začne dávit? Když se vracely z kostela domů, Arantxa otevřela ústa a bylo tam, rozměklé tělo Páně přichycené na jazyku, ještě že tak. Ale co s ním? Co by? Miren zvlhlou oplatku opatrně uchopila mezi prsty a vložila si ji do úst sama. Uprostřed chodníku zavřela oči, zašeptala modlitbičku a toho dne to bylo její druhé přijímání. Co měla dělat?

Její obvyklé místo bylo volné. Ignáci sem, Ignáci tam. Chudák Joxe Mari je tak daleko, vždyť nic neudělal, jen bojoval za sjednocené Baskicko a ty to víš. Pak dcera, vidíš, jaký mám život. A ten nejmladší nás nenavštíví ani nezavolá. Arantxa vedle ní na protest spala nebo dělala, že spí. Kvůli mně! Křičet nemůže, tak… A jestli ji někdo uvidí, co na tom? Požehnej vás všemohoucí Bůh, Otec i Syn i Duch Svatý. Mše jí utekla, než bys řekl švec. Počkala, až lidé odejdou. Někteří se tak vlečou, do háje. Když byl kostel prázdný, vydala se do sakristie. A co Arantxa? No tak bude pět minut o samotě, svět se nezboří.

Šla rovnou k věci.

„Mám z toho nervy nadranc, otče. V noci oka nezamhouřím. Mám tušení, že přišla dělat potíže, určitě, chce nás vytočit. Jsme oběti státu, a teď i oběti obětí. Jdou po nás všude.“

Konečně mu sdělila svou prosbu. Ať si s ní jde promluvit, ať z ní proboha vytáhne, proč jezdí každý den do městečka, a ať ji přesvědčí, aby se nehnula ze San Sebastiánu.

Kněz si rád sáhne, takže jí položí ruku na rameno a ovane ji páchnoucím poryvem.

„Jen klid, Miren. Nechte to na mně.“

17   Procházka

Je krásné mít syna, který věnuje dopoledne pracovního dne své matce, přestože má tolik důležitých povinností, že ano? Už jde, sluší mu to, jen boty mu nesedí k oblečení. Vkus, takzvaný vkus v oblékání nemá. Někomu z dětí vyrostou teroristi. Mně vyrostl doktor. Proč to neříct, když je to pravda? Osmačtyřicet let, dobré postavení, vlastní dům, ale ještě nemá ženu ani děti. Sám, pořád sám. Dokonce ho nebaví ani cestovat jako jeho sestru. Tak si říkám, jestli je vůbec šťastný, jestli si užívá života.

Matka se synem se políbí u hodin na pobřežní promenádě La Concha, kde si dali schůzku. On navrhl, aby si sedli v kavárně hotelu Londýn; ona že ani náhodou. Zavřít se do kavárny, když je venku tak krásně? Xabier se rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že má matka pravdu. A skutečně, modré nebe, jemný vánek a příjemná podzimní teplota vyzývaly k procházce.

„Co bys chtěla dělat?“

„Pojďme tudy.“

A Bittori bradou ukázala k promenádě Miraconcha. Nečekala na synův souhlas, vyrazila tím směrem a Xabier se k ní hned připojil.

„Jak je možné, že sis ještě nenašel ženu? Já to nechápu. Jsi pohledný, máš prestižní povolání. Co ještě? Peníze ti neschází. Vždyť na tebe ženské musí stát fronty!“

„Žádné fronty nevidím.“

„Poslyš, nemysli si, že se budu pohoršovat; ale nejsi ty náhodou na chlapy, co?“

„Já jsem hlavně na práci. Pomáhat pacientům, léčit nemocné, takové věci.“

„Odbýváš mě výmluvami.“

„Já se na manželství nehodím, amo. To je všechno. Nehodím se ani na sochařství nebo na rugby, a přesto se mě neptáš, jaký vztah k těm činnostem mám.“

Zavěsila se do něj. Matka si vykračuje se synem po promenádě Miraconcha. Vlevo hustý provoz, cyklisté v obou směrech, lidé na procházce a lidé ve sportovním oblečení věnující se běhu; vpravo zátoka, moře, obvyklá vodní přehlídka modrých a zelených odstínů, která lahodí oku, zčeřená, zvlněná hladina, lodě a v dálce mořský obzor.

Předchozího večera spolu mluvili po telefonu, takže Bittori věděla, že Xabier trochu pátral a přináší jí výsledky, třebaže nevěděla jaké. No tak, ať už to vyklopí, ta zvědavost se nedá vydržet.

„Především ti musím říct, že tohle dělám naposledy. Šíření důvěrných informací o pacientech by mě mohlo stát místo. Tentokrát mi pomohla spolehlivá kolegyně a údaje mi obstarala; ale tak jako tak, člověk musí v takových záležitostech našlapovat opatrně.“

Jeho matka: ať nedělá okolky, ať už jí konečně poví to, co po něm chtěla. A dál se procházejí (moře, bílé zábradlí, vzadu vrch Monte Igueldo) a on začne vyprávět:

„Arantxa měla před dvěma lety mozkovou mrtvici. Neptej se mě na okolnosti, protože o těch mi nic konkrétního neřekli. Ve zprávě stojí, že nejprve byla přijata na jednotce intenzivní péče jedné nemocnice v Palmě, z toho lze odvodit, že ji záchvat zastihl při dovolené na Mallorce. A ujišťuji tě, že její stav byl mimořádně vážný. Arantxa následkem okluze bazilární tepny utrpěla takzvaný syndrom uzamčení.“

„Je znát, že jsi doktor.“

„Jen klid, však to vysvětlím. Tahle tepna zásobuje krví centrální nervovou soustavu. Je takříkajíc zodpovědná za oblast, kde se sbíhají cévy sestupující do míchy. Porucha v této oblasti může znehybnit celé tělo. A tohle se jí přihodilo, už rozumíš? Mysl je uvězněna v ochromeném těle. Člověk sice slyší a rozumí, ale nedokáže reagovat. Může nanejvýš hýbat očima a mrkat.“

Arantxa je z téhle rodiny ta poslední, které by Bittori přála něco špatného. Jednou šla po ulici. Byla už tenkrát provdaná za toho hocha z Renteríe? Byla, ale děti ještě neměla. A Txato už nejezdil na cyklistické výlety, nechodil hrát s přáteli karty do Pagoety, hodně ho to, chudáka, mrzelo, i když pak říkal: pche, jsou horší věci na světě. Na zdech se objevovaly nápisy. Jeden z mnoha: TXATO TXIBATO. Asi se jim zamlouval ten rým, ale hlavně chtěli pomlouvat a zastrašovat. Jeden něco málo udělá, druhý přijde se svou troškou, a když se přihodí neštěstí, které způsobili všichni dohromady, nikdo se necítí zodpovědný, vždyť já to jenom napsal, já jen prozradil, kde bydlí, já jen prohodil pár slov, můžou bolet, ale co, vždyť jsou to jen slova, která zašumí vzduchem. Řada lidí z městečka je ze dne na den přestala zdravit. Pozdravit? To byste chtěli moc. Ani podívat se na ně nechtěli. Celoživotní přátelé, sousedé, také některé děti. Co ta neviňátka můžou vědět? Ale je to jasné, doma poslouchají, co si povídají rodiče. Potkala se s Arantxou na ulici. Potichu? Nic takového. Pěkně nahlas to řekla. Kdokoli stál poblíž, mohl to slyšet.

„To, co vám provádějí, je sviňárna a já s tím nesouhlasím.“

To bylo všechno. Nečekala na odpověď. Nepolíbila ji na tvář jako dřív. Ale soucitně ji poplácala po rameni a pak pokračovala ulicí dál. Nějak takhle to řekla. Možná jinými slovy, paměť občas klame. Ale rozhodně pronesla ta vstřícná slova a Bittori na ně nezapomněla. Já a zapomenout? To mě dřív klepne.

„Ve vážném stavu ji přijali v nemocnici v Palmě, bylo třeba provést tracheotomii, připojit respirátor a udělat další zákroky, které nemá cenu popisovat, protože myslím, že by tě ani moc nezajímaly. Stačí, když ti povím, že Arantxa tehdy nemohla dýchat ani mluvit a samozřejmě ani jíst. Její život zkrátka zcela závisel na vnější pomoci.“

Txata zabili za deštivého odpoledne pár metrů od dveří jeho domu. A kněz měl tu drzost přemlouvat Bittori, aby se pohřební obřad konal v San Sebastiánu. Co prosím? Tam přeci přijde víc lidí. A ona na to, že ani nápad, jsme z městečka, tady nás pokřtili, tady jsme se vzali a tady mi zabili manžela. Kněz ustoupil. Konal se pohřeb, vyzváněl umíráček, v kostele bylo málo místních, pár politiků proústavního ražení, pár příbuzných, kteří naschvál přišli, a pak už skoro nikdo. Zaměstnanci z podniku? Žádný. A v kázání o atentátu ani slovo. Tragická událost, která otřásla námi všemi. Arantxu neviděla, ale Xabier říká, že seděla s manželem v jedné ze zadních lavic. Nepřišli jim vyjádřit upřímnou soustrast, ale byli tam, ne jako ostatní. A na to Bittori také nezapomněla.

Matka se synem mezitím dorazili k tunelu u čtvrti El Antiguo a co teď? Rozhodli se pro návrat. Xabier vysvětloval, třebaže zjednodušeně a povšechně, aby mu bylo lépe rozumět. Bittori se tvářila zamyšleně a upřeně sledovala výjevy plující kdesi za městem, za kopci a za dalekými cáry mraků, obrazy, které nikdy předtím nespatřila, které právě viděla poprvé: Arantxa s intubací, Arantxa naznačuje ano a ne pouhým pohybem očních víček. Patří jim to. Tohle vlastně ne, totiž jí ne, jí opravdu ne.

„Mám dojem, že mě neposloucháš, amo.“

„Přijdeš domů na jídlo?“

„Nemůžu.“

„Máš schůzku? Jak se jmenuje ta šťastná?“

„Jmenuje se medicína.“

Arantxa podle Xabiera v nejlepším případě bude moci jednoho dne chodit po bytě o holi nebo s něčí pomocí. Jí sama, ale je lepší, když při pití a stravování nezůstává bez dozoru, a není vyloučeno, že jednou bude schopna fonace.

„Schopna čeho?“

„Že bude mluvit.“

I když bude rehabilitaci věnovat veliké úsilí (a pokud vím, tak to skutečně dělá), Xabier si myslí, že kromě těchto úspěchů nebude pacientka nikdy schopna toho, co bychom mohli nazvat normálním životem.

Chystají se rozloučit u hodin na promenádě La Concha:

„Nechtěls mi dát výsledky krevních testů?“

„Aha, ještě žes mi to připomněla. Málem bych zapomněl. Některé hodnoty se mi pořád nelíbí, tak jsem poprosil Arruabarrenu, aby tě ještě prohlédl. Žádný spěch, ne? Běžný test. Pro jistotu, však víš. Krom toho jsi zdravá jako buk.“

Políbili se, rozloučili se. Míjela je kola, kočárky, vrabci.

„A ten Arruabarrena, to je kdo?“

„Kamarád a jeden z našich největších odborníků.“

Sledovala, jak odchází. Věděla, vycítila, že se po pár krocích otočí. Ze zvědavosti, ze zvyku, aby ji zkontroloval? A měla pravdu. Bittori, pořád na stejném místě, se klidným hlasem se zeptala:

„Je to onkolog, viď?“

Xabier přisvědčil. Výrazem tváře jako by chtěl celou záležitost odlehčit. Vzdaloval se mezi řadami tamaryšků, trochu shrbený, je vysoký, tak si možná zvykl dívat se dolů, když s někým mluví. Člověk by nevěřil, že chlap jako on je pořád svobodný. Možná je to tím, že postrádá vkus v oblékání.

18   Dovolená na ostrově

Ale ne, takové události se přihodí, protože se přihodit musí nebo (jak říká její matka) protože tomu tak chtěl Hospodin či svatý Ignác coby jeho zástupce. Taková smůla, proč zrovna já? A tak dále. Obvyklá snůška nářků člověka zasaženého neštěstím (cha, cha, cha, nebuď cynická, holka) jí neustále zaznívala v mysli. Jednou napsala iPadem Gorkovi, svému smutnému bratříčkovi (nebo byl jen vystrašený?), jestli by nechtěl její příběh sepsat, když je ten spisovatel. Gorka na ni vyděšeně pohlédl a hned odpověděl, že ne, že on píše jen knihy pro děti. Arantxa mu znova ukázala displej svého přístroje: „Jednou ten příběh napíšu sama a povím všechno.“ Tenhle záměr neoznamovala prvně. Nebo to byla výhrůžka?

V takových chvílích Miren zuřila.

„Co ty budeš psát, prosím tě, když si sama ani nevyčistíš zuby? A k čemu? Abys všem vytroubila, co naši rodinu potkalo za neštěstí?“

Hleděla na ně (kuchyň, neděle, pečené kuře) z vozíku, příčetnější (jen si moc nevěř, holka) než oni všichni dohromady. Rodina plná buranů! Její sešlý, samým smutkem vrásčitý otec s olejovou skvrnou na náprsence od košile už dvacet let vůbec nechápe, co se kolem něj děje. Bratr Gorka žije nebo se snad schovává v Bilbau a celé dny nejeví žádné známky života. Druhý bratr s námi není, ale jako by tu byl, vždyť se o něm neustále mluví; rodinný hromotluk hnije ve vězení. Jak dlouho? Už si ani nevzpomínám. A pak ama, ta je asi tak citlivá a chápavá jako výfuk od motorky, ale vaří dobře, to se musí uznat. A sledovala, jak otec a matka v tichosti usilovně přežvykují, sklonění nad svými talíři, a z prsou jí do hrdla zvolna stoupal proud hořkosti nebo snad zášti (ovládej se, holka) a zavřela oči a znovu jela půjčeným vozem po dálnici mezi borovicemi pár kilometrů před Palmou.

Odjeli na dovolenou do Caly Millor. Kdo? Matka s dcerou. Dva srpnové týdny v hotelu za dobrou cenu, sice bez výhledu na moře, ale docela blízko pláže. Endikovi bylo tenkrát sedmnáct a nechtěl s nimi jet. Ne a ne. Ne že by ta mladší byla nějak nadšená, ale Arantxa ji přesvědčila, slíbila, že bude zábava, trochu zahrála na city a navzdory špatným známkám jí koupila foťák. Arantxa chtěla hlavně pryč od Guillerma. Sama by jela kamkoli, ale svědomí jí nedovolilo nechat děti napospas otci. Manželství? Pche, tomu se nedá říkat manželství. Jedna hádka za druhou. Celé dny bez jediného slova, kdy si jen vyměňovali pohrdavé, nenávistné, znechucené pohledy, pokud už se na sebe museli podívat. Ale co děti? A co finanční závazky? A dům, který si spolu koupili? A co by řekli příbuzní? Arantxa se rozhodla, že se nenechá zlomit, ačkoli ve skutečnosti měla velké pochybnosti, no opravdu, a on chodil s nějakou ženskou a ani se tím netajil.

„Když nechceš šoustat ty, musím si smočit jinde.“

Tímhle stylem. A před dětmi. A když ne před nimi, tak blízko, takže určitě slyšely, jak ji krutě obviňuje, krutě jí vyčítá, krutě křičí. Třináctiletá Ainhoa:

„Ach jo, amo, radši zůstanu tady s kámoškama.“

„Prosím tě o to, opravdu.“

A tak jely jen ve dvou. Guillermo je svým autem dovezl na letiště. Ainhoa chtěla hudbu a on ji pustil na plno. Aby si nemusel povídat, podle mě. A nakonec nám nechal kufry na zemi, v rychlosti políbil dceru, řekl šťastný let, nebylo jasné, jestli jim dvěma nebo oblakům, protože při těch slovech hleděl vzhůru jako světec, a hned vyrazil na zpáteční cestu. Neobtěžoval se je ani doprovodit se zavazadly k odbavení.

A já si hleděla svého a mířila k průšvihu, který mě čekal mezi borovicemi na Mallorce, právě když jsem si vychutnávala pár dní oddechu, bez pláče, bez rozčilování a bez hádek; užívala jsem si své dcery, slunce, mořské vody a milostného oťukávání s cizincem ubytovaným v témže hotelu. Hlavně zas pocítit to dávné mravenčení a vynahradit si urážky svého manžela, který se má za plemenného býka a Casanovu k tomu, a přitom se v posteli chová jako lenivé čuně.

Minuli Manacor, nechali za zády i další města. A příznaky? Žádné. Vybavilo se jí půjčené auto, zatímco nepříliš nadšeně ukusovala z kuřecích prsíček, která jí matka nakrájela na malé kousky, skořápka štěstí. Ona u volantu, vedle ní si Ainhoa se slunečními brýlemi svou špatnou angličtinou (kdybys mě poslouchala a učila se) psala textové zprávy s chlapcem z Německa, se kterým se seznámila na pláži a do něhož se beznadějně zamilovala. Láska je v tomhle věku tak krásná. A pod modrým ranním nebem se blíží k borovicím, které mají skořápku už brzo rozbít.

Necítí nohy. Ani neví jak, ale podařilo se jí zastavit vůz uprostřed silnice, pokud se tedy nezastavil sám díky tomu, že v tomhle úseku byl mírný kopec, a Arantxa co nejrychleji zatáhla za ruční brzdu, protože rukama hýbat mohla, stejně jako byla schopna myslet a mluvit, viděla a dýchala a vlastně ji nic nebolelo.

„Co děláš, amo, proč zastavuješ?“

„Vystup a běž pro pomoc. Něco se mnou je.“

Pátek. Taková smůla, děti moje, proč se to muselo přihodit zrovna mně? V sanitce k nim pořád mluvila. Zdravotník se jí vyptával. Aby zůstala při vědomí? Ona roztržitě odpovídala. Téměř všechny její myšlenky patřily dětem, práci prodavačky, budoucnosti, ale především dětem, jsou ještě tak mladé, co si beze mne počnou. Sobota, neděle. Arantxa byla stále klidnější a měla jasno: prostě se polekala, nic víc. Ainhoa vyváděla a chovala se hrozně. Proč? Zaprvé se nechce ubytovat v hotelu v Palmě ani se nechce sama vracet do Caly Millor, zadruhé jí teď ostrov připadá jako vězení a chce prvním letadlem hned domů. Dovolili jí přespat v nemocnici v křesle vedle matky. Guillermo není k nalezení. Endika kdoví kde. Doma samozřejmě ne. Doufám, že neztropí žádnou hloupost. A v pondělí doktor konečně řekl, že ji nazítří propustí, pevným hlasem vyslovoval rady, doporučil Arantxe, aby se doma podrobila důkladné prohlídce. A tak matce a pak Guillermovi po telefonu sdělila, že pro ni nemusejí jezdit na Mallorku, že se vrátí s Ainhoou podle plánu. Dokonce se rozhodla, že v Cale Millor stráví pět dní, které jí z dovolené zbývaly. Ainhoa:

„Já se tu nudím.“

„A co ten kluk z Německa? To se s ním nerozloučíš?“

Kluk z Německa je jí u prdele, najednou.

„Nemluv takhle, někdo tě uslyší.“

O hodinu a půl později, za soumraku, ležela Arantxa intubovaná na jipce. Právě prodělala druhý, silnější záchvat mrtvice, doprovázený ne-sne-si-tel-ný-mi bolestmi. Všechny slyšela. Doktora, sestřičky. A nemohla odpovědět a strašně ji to trápilo, Bože můj, taková situace, děsilo ji pomyšlení, že ji dají do rakve, protože ji budou mít za mrtvou, a pohřbí ji zaživa.

„Poslechni, holka, můžeš mi prozradit, proč nejíš?“

Otevřela oči. Vypadala překvapeně, dokonce udiveně, když před sebou spatřila matku a vlevo otce, jak se s umaštěnými ústy lačně pouští do kuřecího stehýnka.

19   Nesoulad

V téhle zemi je ale vedro. Miren myslela, že moře ostrovy ochlazuje.

„Ne, babi.“

„Je stejné horko, jako když jezdím na návštěvu za osabou Joxe Marim.“

Cesta? Katastrofa. Po nekonečném, příšerném (a tak dále) čekání na letišti v Bilbau přistála s pěti a půl hodinovým zpožděním v Palmě de Mallorca. Překonala žízeň, překonávala ji tak dlouho, dokud to šlo, ale nakonec jí nezbylo nic jiného než neplánovaný výdaj. Dala si lahvičku neperlivé minerálky, protože na větší vyskakování rozpočet nestačil, ale pít z kohoutku na záchodcích ji taky nelákalo. Určitě bych dostala průjem. Doufala, že žízeň uhasí tím, co jí nabídnou v letadle, ale čas běžel (hodina, dvě…) a ona měla pocit, jako by jí hrdlo ucpala hrst písku. Takže prostě šla k baru a stroze, jakoby rozčileně si poručila svůj skromný nápoj.

A co se stalo? Zkrátka žádný let neměl zpoždění, jen ten její. Reproduktory hlásily jen ostatní lety (do Mnichova, Paříže, Málagy, ať se dostaví k bráně číslo…) a každou chvíli to otravné hlášení: nenechávejte svá zavazadla bez dozoru. Tak se zeptala několika cestujících, kteří jako ona stáli u odletové brány. Promiňte, prosím vás. Někteří byli cizinci a ostatní nevěděli víc než ona, takže se jí nepodařilo zjistit, proč, no schválně, proč nás nenechají nastoupit, když je letadlo připojené k rukávu a kufry naložené.

A dcera je zatím tam daleko v nemocnici. Teď už na hodinky nekoukala rozčileně jako předtím, ale zmocňovala se jí odevzdanost a plíživý hněv a rozhodla se (horko, pot) vyjít o patro výš a vyřešit svou žízeň. Přesně to udělala a ze skleničky vyndala plátek citronu, ochutnala ho a nakonec okousala i bílou vrstvu slupky, protože ji trápil také hlad.

Při odchodu z baru uviděla, jak se k ní blíží dva strážníci. Všimla si uniforem, ne obličejů.

Náhlá obava a nepřekonatelný odpor ji přiměly zastavit se u zábradlí. Poté, co strážníci přišli blíž, všimla si, že jsou mladí, muž a žena. A protože byli zabraní do hovoru, zpříma se na ně podívala. Co mám dělat? Txakurras, ti určitě budou vědět. Když se přiblížili ještě víc, vyvedlo ji z míry, jak byla žena nenucená/usměvavá, světlé vlasy s culíkem čouhajícím zpod čepice. Rozhlédla se. Schválně jestli se tu někde nepotulují lidi od nás, to by byl průšvih. A odhodlala se: promiňte. Zeptala se jí. Nevypadá, že by mučila lidi. A příslušnice jí srdečným hlasem, který ji rovněž vyvedl z míry, sdělila, že letiště v Palmě de Mallorca je zavřené.

„Jak zavřené?“

Odpověděl on:

„Je to tak, paní. Spáchali atentát na dva kolegy. Ale buďte v klidu. Patrně jde o dočasné opatření, a vy budete moci odletět.“

„Aha, no dobře, dobře.“

Konečně dorazila do Palmy. Město tam dole, proměněné ve světélkující body, černočerné moře a v dálce poslední zbytky zářivě rudého soumraku. Aby šla za Arantxou do nemocnice, na to je moc pozdě. Ainhoa jí přišla naproti na letiště, jak se dohodly.

„Tak co?“

„Ama je na tom fakt zle, všude samá hadička.“

„Však taky místo mě mohl přijet tvůj aita. Tahle legrace mě bude stát majlant.“

„Řekl, že přijede v pondělí a v úterý mě vezme domů.“

„Aha, takže se nezdrží. Taková nestydatost. Tolik zařizování a co peněz mě to stálo.“

„Babi, nechci, abys o aitovi mluvila ošklivě.“

Moc prima sestřička, Carme, se o Ainhou starala prvních pár dnů, než přijela Miren. Utěšovala ji a říkala jí klid, princezno, ať si nedělá starosti, že jí pomůže. A odvezla ji autem do hotelu v Cale Millor pro zavazadla. Cestou zaznělo vysvětlování stavu její matky a povzbudivá slova.

„Jistě ji máš moc ráda.“

Vzala ji k sobě domů do Palmanovy, kde bydlela s dvěma malými dětmi a s manželem tlustým jako hrom, ten chlap musel vážit aspoň sto padesát kilo. Než ztloustl, podle mého určitě býval moc pěkný s těma svýma modrýma očima. Pocházel z Německa, tvář měl načervenalou (no, popravdě, dost červenou) a když se mnou mluvil, měl přízvuk. S dětmi si povídal německy a ona tou jejich ostrovní katalánštinou.

Když Miren potvrdila přesné datum příletu do Palmy, Carme zamluvila pro babičku s vnučkou pokoj s dvěma lůžky v jednom penzionu, sice daleko od turistických čtvrtí, ale také od nemocnice, co se dá dělat. Řídila se pokyny, které jí Miren dala po telefonu.

„Poslechněte, ať to moc nestojí, nejsme boháči.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Splnila slovo? Vrchovatě. Ubytování bez snídaně, bez výhledu na moře, přímo u hlučné silnice, daleko od centra, ale zato levné, a to Miren chtěla, protože očekávala, že se zdrží déle. Dělala si starosti, kolik ji to všechno může stát. A jak si máme Arantxu odvézt, když musíme přes moře? Svatý Ignáci, dostaň mě z téhle bryndy, moc tě o to prosím. A co Guillermo? Proč se nestará on, vždyť je to manžel? Nejde to, musí do práce. Nejde to, šéf totiž… Nejde to, vždyť ani za pár dnů nemůžu… Výmluvy.

Ainhoa jí pověděla, že k atentátu došlo kousek od Carmina bytu a že se otřásl celý dům. V obýváku spadl obraz ze stěny. Rozbilo se krycí sklo a také lampa pod obrazem a Carmin tlustý manžel začal nadávat ve své mateřštině a děti plakaly vystrašené tím rachotem a podle Ainhoy také otcovým řevem. Carme s Ainhoou se právě vrátily z nemocnice. Dohodly se, že spolu přichystají něco k jídlu, když se o pár ulic dál ozval výbuch. Kde přesně? Z rozhlasu se dozvěděly, že před policejní stanicí. Ihned nastal zmatek a rozezněly se sirény a ve vzduchu se vznášel jakýsi podivný zápach.

„Víš co, amono? Včera touhle dobou jsme jely s Carme po té ulici autem. Představ si, že by bomba vyhodila do vzduchu nás.“

„Nehulákej, jsou tu lidi.“

Ainhoa valila oči a dávala svému ohromení volný průchod.

„Jedna sousedka povídala, že hasiči museli ze stromu sundavat kusy mrtvoly.“

„Stačí, stačí, jsme u jídla.“

Zašly si spolu do občerstvení kousek od penzionu na pár sendvičů.

„Musíš pochopit, že celá tahle patálie s tvou matkou mě bude stát fůru peněz. Takže si musím pořádně hlídat výdaje. Zítra si koupíme jídlo v supermarketu a zbaštíme si ho na pokoji. Bude sice studené, ale co, hlady neumřeme, viď?“

Ainhoa si dál vede svou:

„Nelíbí se mi, že zabíjejí lidi. To nemá s Euskal Herria nic společného. Místní přece nemůžou za to, co se u nás děje, ne?“

„Tak už dost, přišly jsme na večeři, nebo ne?“

„Ta bomba mohla trefit Carme a mě.“

„Hloupost, oni si přesně rozmyslí, kdy má bomba vybuchnout. Nebo si představuješ, že házejí bomby jen tak nazdařbůh? Všimla sis, že by nějaká vybuchla ve škole nebo na fotbalovém stadionu plném lidí? Bomby mají bránit práva našeho lidu a oni je používají proti nepřátelům. Proti těm, kdo mučili osabu Joxe Mariho a kteří ho ve vězení ještě pořád mučí. Jestli nechápeš tohle, tak už nevím, co vůbec můžeš pochopit.“

Miren upřeně pozorovala svou vnučku. Vnučka hleděla vpravo, pak zas vlevo, ale ne babičce do očí. Seděly u stolu v rohu a patnáctiletá dívka lhostejně uždibovala ze svého sendviče.

„Aitovi se také nelíbí, že zabíjejí lidi.“

„Tyhle nápady máš od něj.“

„Nevím jaké nápady, amono. Já jen říkám, že se mi nelíbí, když zabíjejí lidi.“

„Zabíjejí a ti druzí zas zabíjejí je. Války jsou už takové. Taky nemám ráda války, ale co bys chtěla? Aby byl baskický národ utlačován na věky věků?“

„Dobrý člověk nezabíjí.“

„No ovšem, tohle ti taky řekl Guillermo.“

„To říkám já.“

„Až budeš starší, pochopíš to. Honem, dojez ten sendvič a jdeme, už tak jsem měla divoký den, a teď ještě abych poslouchala tyhle nesmysly.“

Tu Ainhoa hlasem přerývaným vzlyky jakoby pro sebe řekla/špitla, že už nemá hlad, a zbytek sendviče, víc než polovinu, nechala na talíři. Miren s přísným výrazem ve tváři svou porci také nedojedla.

20   Předčasné truchlení

V sobotu ráno zažila Ainhoa veliké zklamání. Veliké je slabé slovo: ohromné. Od příjezdu babičky, se kterou si moc nerozumí, nebylo první. Guillermo tvrdí:

„A kdo by si asi tak rozuměl s ledovou královnou?“

Sobotní rozčarování Ainhou zabolelo víc než pohlavek. Než vyrazily do nemocnice, zeptala se babičky, zda by jí koupila kartu do mobilu. Jakmile Miren uslyšela slovo koupit, na tváři se jí objevil nevrlý výraz. A potom: že už jdeme pozdě, kde se to kupuje, kolik to stojí. Jakmile dívka tím nejvlídnějším hlasem vyslovila cenu, Miren jí řekla, že ani náhodou, a pak jí cestou vyjmenovávala všechny své výdaje.

„Klábosení s kamarádkami může počkat, však v úterý odlétáš. Máš ty ale štěstí! Já tu zůstanu a budu se starat o tvou matku.“

„Máma by mi kartu určitě koupila.“

„Ale já nejsem tvoje máma.“

Miren mluvila dál a nepřestávala si stěžovat, zatímco Ainhoa zklamaně koukala na ostatní cestující v autobusu, na domy, na chodce, ale babičce se do tváře nepodívala a okázale jí odmítala říct jediné slovo.

Z nemocnice všechno o samotě pověděla po telefonu svému otci. Aito, přihodilo se tohle, nebudu ti moct zavolat a tak dále. A on na to:

„Dcerko, vydrž do pondělka.“

A domluvili se, že se toho dne v přesnou dobu setkají v recepci hotelu, kde si Guillermo zarezervoval pokoj. Ainhoa na něj čekala mnohem dřív, pěkně přichystaná, se všemi věcmi v kufru, protože do penzionu se nechtěla vracet ani za nic.

A co na to Miren? Co asi? Že otec s dcerou s ní pěkně vyběhli. Když kolem osmé večer přišla do pokoje a zjistila, že vnuččino oblečení zmizelo ze skříně, pochopila, co se stalo. No dobrá, tím lépe. Víc místa pro mě a za menší peníze.

Guillermo vystoupil před hotelem z taxíku. Rozradostněná dívka ho běžela ven obejmout. Vyptávání, odpovědi, chvatná slova a nakonec další objetí, jako by on říkal: klid, už jsem u tebe, teď už bude všechno v pořádku; a ona zas: hrůza, ještě že jsi přijel. O Arantxe skoro nepromluvili. Guillermo každý den volal do nemocnice a vyptával se, jak jí je, což odporovalo Mireninu názoru: je to necita, jeho žena je mu ukradená. On se tedy zeptal aspoň dcery, zda je něco nového a Ainhoa řekla, že ne, že ama je pořád na hadičkách, ale:

„Myslím, že se už nikdy nepohne.“

Vystoupali do hotelového pokoje, Guillermo se osprchoval a pak spolu vyrazili na procházku centrem Palmy, obešli několik velkých obchodů, Ainhoa si koupila kartu do mobilu, a než šli zpátky do hotelu, povečeřeli na terase jedné restaurace s výhledem na přístav.

„Banánů a sendvičů už mám plné zuby.“

V odpoledním slunci se rýsovaly lodní stěžně. Vanul lehký vítr, který jim posezení velice zpříjemňoval. Viděli kolem sebe úsměvy, osmahlé tváře, elegantní dámy a na zemi vrabce čekající na jedlou almužnu. Ainhoa poprosila číšníka o druhou a brzo o třetí coca-colu, prý aby si vynahradila ty, které jí babička v uplynulých dnech odepřela.

„Aito, radši bych zítra do nemocnice nechodila. Prostě se nechci s amonou vidět. Běž ty a já na tebe počkám v hotelu, odpoledne pak v klidu odjedeme na letiště. Máma se stejně nic nedoví.“

Zítra se nikam neletí. Cože? Změna plánu. Dívka ničemu nerozumí. Guillermo je na Mallorce poprvé, takže by toho samozřejmě rád využil. Šéf mu dal volno až do čtvrtka.

„Ach jo, tati.“

Posunky ji nabádal ke klidu.

„Zítra půjdu do nemocnice sám. Věřím, že mi někdo z lékařů objasní, jaká budoucnost mámu čeká. Je mi fuk, jestli se tam s babičkou potkám. Ale pokud se uvidíme a bude s ní rozumná řeč, o čemž pochybuji, vysvětlím jí, jaká budoucnost čeká mě, ale to vy už s Endikou víte. Po návštěvě se pro tebe stavím a pak budeme dva dny dělat, co se nám zachce. Můžeme procestovat ostrov, projet se na lodi. Prostě na co si vzpomeneš. Jenom zábava, slibuju. Jo a babičce o tom říkat nebudeme, protože taky nemám náladu na to, aby nám ztrpčovala život.“

Hadičky, respirátor, kanyly, dráty, přístroje a v posteli nehybné tělo s otevřenýma očima. Guillermo se v lékařském plášti a plastových přezůvkách naklonil, až jeho tvář vplula do Arantxina zorného pole. Odezva? Žádná. Ani když ji políbil na tvář. Jen lehké mrknutí. Víčko se ani docela nezavřelo. Tiše jí řekl (takové dostal pokyny), že se přišel postarat o Ainhou, ale jako by mluvil do dubu. A také jí pověděl, že ho moc mrzí, co se přihodilo. Člověk nikdy neví, uši má a očividně je vzhůru.

„Slyšíš mě?“

Nic. Zkusmo pomalu odtáhl tvář a vida, ona jej očima lehce, velmi zlehounka následovala. A tak Guillermo usoudil, že ho Arantxa možná slyší, a poděkoval jí za společně strávená léta, za společné děti a za pěkné chvíle; omluvil se jí za ty zlé, a právě když jí začal soucitně šeptat téměř vroucná slova, do pokoje se svraštělým obočím vstoupila jeho tchyně. Podle předpisů směly návštěvy ve vymezené době přicházet vždy po jednom, ale sestřičky ji zjevně neviděly.

Miren se do něj pustila s výčitkami. Nejprve kvůli černé košili. Že chodí předčasně ve smutečním. Vždyť má šedivé kalhoty, černé mokasíny, rozhodl se obléct do černého, když mu dcera o několik dní dříve po telefonu sdělila, že ama přijala od kněze poslední pomazání. A on si prostě myslel, že Arantxa může každou chvíli zemřít. Takže zlomyslně přibalil do kufru tmavé věci. Zrovna on, vždyť se odjakživa nechal oblékat od Arantxy, šatstvo kupovala ona a denně mu říkala, co si má vzít na sebe.

Guillermovi bylo všechno tak lhostejné, že se slovním útokům své tchyně ani neměl chuť bránit. Panebože, ten kyselý obličej. Ani se na ni nepodíval. Ale ta tvrdohlavá ženská dál porušuje nařízení, že mluvit se má potichu. V okamžiku, kdy výčitky začaly zaznívat hlasitěji a přešly do oblasti finančně/sentimentální, si Guillermo řekl dost a rozhodl se jí postavit. A řekl to i ono, klidně, bez křiku, bez nadávek. A nakonec mimo jiné:

„S Arantxou se definitivně rozcházíme, ale nijak to nesouvisí s tím, co se jí stalo. Na všem jsme se spolu domluvili. Naše děti to vědí a smířily se s tím. Takže žádné takové, že vezmu nohy na ramena nebo že ti hodím na záda pytel. Chovej se trochu slušně. Když už ne ke mně, tak aspoň ke své dceři, o které bych v životě neřekl, že je nějaký pytel. Ty ano.“

A hodil po ní dvě padesátieurové bankovky.

„Tu máš peníze, které tě asi tak mohla stát moje dcera.“

A odešel.

21   Nejlepší člověk z jejich rodiny

Vzpomněl si na svůj slib, že když se dozví nové podrobnosti, okamžitě jí dá vědět. A to se právě stalo. Takže se o pauze zavřel ve své pracovně a zavolal jí.

Na stole počítač, lejstra, to i ono a také stříbrně rámovaná fotografie. Jeho zesnulý otec. Hledí na něj zpříma, prostě, srdečně, obočím zdůrazňuje své varování: zakazuji ti být nespravedlivý. Tvář muže pracovitého a výkonného, který má sice málo, ale zato dobrých nápadů, a navrch neomylný podnikatelský instinkt. Matka nebrala telefon. Je v městečku? Nechal telefon dlouho vyzvánět. Čtrnáctkrát, patnáctkrát. Když bude třeba, klidně celý den. Dokud matka nepochopí, že to není omyl nebo zákaznický průzkum operátora či zase další chytrák, co se jí chystá nabídnout výhodnou smlouvu na pozemský ráj (jenže pro koho?), ale on, no tak, vždyť já vím, že tam jsi. Šestnáct. Počítal a propiskou přitom poklepával na poznámkový blok, když tu matka telefon zvedla.

Ševelivý, podezřívavý hlas:

„Prosím?“

„To jsem já.“

„Co se děje?“

Jestli se pamatuje na Ramóna.

„Na jakého Ramóna?“

„Ramóna Lasu.“

„Na toho, co řídil sanitku?“

„Ještě pořád jezdí.“

Tak tenhle Ramón Lasa, klidný chlapík, nacionalista, ale žádný průšvihář, v městečku už nežije, ale často tam jezdí za rodinou a také proto, že je členem tamějšího kuchařského klubu. Xabier se s ním potkal v nemocniční kavárně. Určitě něco ví. A jestli ne, žádná tragédie. Za pokus člověk nic nedá. Vlídně se k němu přitočil, jako by ho najednou popadla zvědavost, když ho zahlédl u baru, jak si míchá kávu.

„Pamatuješ na Arantxu?“

„Jasně že ano, chudinka. Každé odpoledne jezdí na fyzioterapii. Už jsem ji párkrát sám vezl.“

Znovu k matce:

„Aby nepojal podezření, že sháním informace, řekl jsem mu, že jsem se právě dozvěděl o Arantxině mrtvici, a utrousil jsem pár podrobností: na Mallorce, v létě 2009, však víš. Nic, co by sám nevěděl. A taková škoda, viď? Což je pravda, protože je mi to upřímně líto, z celé rodiny byla vůbec nejlepší člověk.“

„Nejlepší? Jediný dobrý člověk.“

„Chtěl jsem z Ramóna nenápadně něco vyloudit.“

„No dobře, zkrať to. Cos z něj dostal?“

Pár drobností, které v městečku nejsou žádné tajemství. Tak především: jakmile takhle dopadla, manžel se sebral a odešel. Lidový rozsudek vyslovený ústy Ramóna Lasy: nenapravitelný darebák.

„Nenapravitelný neřekl. Ale můžu tě ujistit, že to vyplynulo z důrazu na slovo darebák. Pověděl mi, že ten chlap má ještě ke všemu v péči jejich děti. Tedy lépe řečeno dceru, protože klukovi už je přes dvacet.“

„Žije s otcem?“

„Na to jsem se nezeptal.“

„Chyba.“

Alberto (ve skutečnosti Guillermo, ale nic jsem mu neřekl, abych neprozradil, že vím víc, než se zdá) žije s jinou. Jestli se vzali nebo ne, to Ramón neví jistě, protože s určitostí neví ani to, zda se rozvedli s Arantxou. V každém případě do městečka nikdy nejezdí. Děti ano, když jdou navštívit matku.

A pak ještě dodal:

„Hodně tě zajímá, jestli se rozvedli? Moje matka to určitě ví. Zavolám jí, pokud chceš. Touhle dobou už bude vzhůru.“

„Ne, nech to být. Jen jsem se před chvilkou dozvěděl, co se chudince Arantxe přihodilo, a dočista jsem z toho zkoprněl.“

A to nebylo všechno. Tenhle Alberto (no ták, Guillermo, ty troubo) prodal byt v Renteríi a odevzdal Arantxe její podíl. Ve vsi také proběhla sbírka, s kasičkami v barech a po obchodech, došlo i na tombolu a benefiční fotbalový zápas a kdo ví co ještě, Ramón už nevěděl, spousta lidí nakonec pomohla pokrýt výdaje na převezení Arantxy z nemocnice na Mallorce a na pobyt ve specializované klinice v Katalánsku.

Xabier pohlédl svému otci přímo do očí. Buď spravedlivý, buď čestný, buď zásadový děj se co děj, ať říkají, co chtějí. Matka mlčela.

„Posloucháš?“

„Pokračuj.“

„Ramón mi neřekl, jak se ta klinika jmenuje, a já se ho neptal, abych neprozradil své vyšetřovatelské záměry. Ani nebylo třeba. Poměrně snadno jsem zjistil, že Arantxa byla osm měsíců na léčení v Guttmannově institutu. Stručně ti to vysvětlím. Tohle zařízení v Badaloně se zaměřuje na léčbu a rehabilitaci pacientů s poraněním míchy a poškozením mozku. Nejvyšší úroveň, jakou si dovedeš představit. Ale to samozřejmě znamená výdaje, které jsou daleko nad finančními možnostmi téhle rodiny.“

„Co je znám, vždycky na tom byli s penězi špatně. Tvůj otec jim jednou tajně pomohl, jen tak, výměnou nic neočekával. A vidíš, jak se nám odvděčili.“

„Arantxu rozhodně léčili u Guttmanna, dokud se konečně nemohla vrátit do městečka, a teď dojíždí na neurorehabilitaci k nám.“

„Ještě něco?“

„To je všechno. Stavila ses včera u Arruabarreny v ordinaci? Co ti řekl?“

„Jejda, zapomněla jsem. Já hlava děravá.“

„Měl by tě vyšetřit, je to důležité.“

„Důležité nebo naléhavé?“

„Důležité.“

S bolavou duší, s chladnou vřelostí, s vřelým chladem se rozloučili. A Xabier se v bílém plášti zadíval na inkoustové skvrny rozeseté po deskách poznámkového bločku. Pak pohlédl do očí svému otci, nedopusť se křivdy, postarej se za mě o matku, a kdesi daleko za psacím stolem spatřil bílé dveře, které se jednou odpoledne, už je to mnoho let, kolik?, dvanáct, třináct, najednou otevřely a tam byla ona, stála na prahu se zkormouceným výrazem ve tváři.

„Přišla jsem ti říct, že jsem sestra vraha.“

Pozval ji dál, Arantxa však už mezitím vešla sama; nabídl jí židli, ale odmítla.

„Chápu, že to snášíte hodně špatně. Opravdu mě to mrzí, Xabiere. Barkatu.“

Na spodní ret se jí klubal vzlykot. Snad proto mluvila tak chvatně, aby se jí pláčem nezlomil hlas. Arantxa hovořila zřetelně rozrušená soucitem, smutkem, studem a mezitím na stůl hbitě položila zlatozelený předmět, který Xabier nejdřív nepoznal. Byl zaskočený, vyplašený, měl jakési zlé tušení. Dokonce trochu ustoupil, myslel si/bál se totiž, že v tom gestu se skrývá hrozba. Byl to jen obyčejný náramek, bižuterie, dětská hračka.

„Tvůj táta mi ho koupil při slavnosti v městečku, když jsem byla holka. Všichni jsme šli spolu po ulici, ty si asi nevzpomeneš, a Txato jeden takový koupil Neree. Záviděla jsem jí. Chtěla jsem ho taky. Máma že prý ne. A Txato nikomu nic neřekl, zavedl mě k černochovi, co podobné tretky prodával, a koupil mi tenhle náramek. Přišla jsem ti ho vrátit. Našla jsem ho doma a mám pocit, že si ho nezasloužím dál mít. Dala bych ho Bittori, ale nemám odvahu podívat se jí do očí.“

Xabier, odtažitý muž uzavřený ve své vážnosti, souhlasně pokynul a to bylo vše. Ani slovo. Jen to gesto, jako by říkal: tak dobře. Nebo snad: rozumím, buď klidná, nic proti tobě nemám.

Nejvyšší soud o pár dní dříve vyměřil Joxe Marimu trest sto dvaceti šesti let vězení. Xabier se to dozvěděl od Nerey, která to slyšela v rádiu. Váhali, zda to mají říct matce. Xabierovi připadalo trochu nečestné jí to tajit, a tak jí zavolal; ale Bittori už novinu slyšela.

Pak plynula léta. Xabierovi se je nechce počítat, dál sedí ve své pracovně. Před chvilkou domluvil s matkou, pohlédl na dveře, otevřel jeden z bočních šuplíků psacího stolu, kde má kdoví proč schovaný Arantxin umělohmotný náramek vedle načaté lahve koňaku.

22   Vzpomínky v pavučině

O tomhle neví nikdo, jenom já. A co ona? Ona si možná ten polibek pamatuje, pokud jí poškození mozku nevymazalo paměť. Nebo možná ne, měla za sebou takovou spoustu kluků, že už ztratila přehled, nebo té noci pila tolik, že netušila, co dělá a s kým.

A tyhle holky, ze kterých jsou dnes čtyřicátnice, když to s někým rozjely, nedaly se zastavit, zatímco (my) kluci jsme byli v erotických a milostných záležitostech úplná polena, tedy přinejmenším já. Jedno Arantxa jistojistě netuší, že totiž byla první dívkou, která Xabiera políbila na ústa.

Po pracovní době se jako obvykle zavřel ve své kanceláři. Na stole otcova fotografie a lahev koňaku. Se zádumčivým klidem si pozorně prohlížel nábytek, strop a stěny a pátral po vzpomínkách.

Už mohl jít domů. Ale večer doma během pracovního týdne je hrůza. I když všude rozsvítí, stejně na něj doléhá jakési šero, které se drží přichycené na věcech jako zašlá špína a na víčka mu klade skličující tíhu. Každé mrknutí, bim, úder umíráčku, dokud mu nezaberou prášky na spaní. Občas proti samotě bojoval pobytem na sociálních sítích, kam přispíval pod smyšlenými jmény. Vyměňoval si nejrůznější erotické pikantnosti. S kým? Neměl tušení. S Paulou nebo s Palomitou, ale za těmi přezdívkami se mohl skrývat stejně tak chlípný stařík ze Sorie jako středoškolačka z Madridu, která byla pozdě v noci ještě vzhůru. Vstupoval do diskusních fór a se štědrou dávkou záměrných pravopisných chyb hájil politické názory, které mu byly odporné. Posílal také sžíravé komentáře pod články na webových portálech zpravodajských deníků jen proto, že mu dělalo radost urážet, pod pláštíkem falešné identity předstírat, že zdolává nepřekonatelnou plachost, cítit se jako někdo jiný než osamělý osmačtyřicetiletý muž.

Xabier tedy po práci mnohdy raději zůstával hodinku nebo dvě v kanceláři, kdyby náhodou někdo z nemocničního personálu nebo z úřednictva šel po chodbě, uviděl škvírou dveří světlo a přišel s ním prohodit pár slov. Ale také kvůli své pověře, že tam uvnitř jsou jeho vzpomínky příjemnější než ty, které mu nabízí paměť jeho domu. Zběžně si pročítal odborné časopisy, procházel si lékařské zprávy nebo myslel na dávno minulé a pokud možno příjemné příhody ze své minulosti, dokud ho koňak nezačal připravovat o vládu nad myšlenkami. Když dospěl do tohoto stavu, kdy už se ohlašovala opilost, odcházel z nemocnice a vracel se až následujícího dne. Ale ta chvíle teď ještě nenastala a on zvolna popíjí, vychutnává si každý doušek, klidným pohledem zkoumá stěnu a hledá nějaký útržek své minulosti. Uklízečky v rohu tvořeném stěnami a stropem přehlédly titěrnou pavučinu, viditelnou jen pozorným okem. Pouhý cár šedivé tkaniny bez obyvatele, který ji vytvořil. A jemu se do té sítě zachytila vzpomínka na Arantxin polibek. Kolik mi mohlo být? Dvacet, jednadvacet. A jí? O dva roky méně.

Takové maličkosti se na vesnických slavnostech stávají. Lidé tančí, pijí, potí se, každý zná každého, a když jsi mladý a přistanou u tebe pěkná prsa, sáhneš si, když k tobě něčí rty přiletí moc blízko, políbíš je. Nic zvláštního, drobky, které zhltne zapomnění, což nebrání tomu, aby je Xabierova paměť při pohledu na pavučinu vysvobodila.

Má před vojnou a studuje v Pamploně medicínu. Říká se o něm, že je uzavřený, prkenný suchar, zkrátka, co si budeme povídat, takový, jaký doopravdy je. Přátelé? Stará parta, kterou postupně rozloží řada svateb. Neholduje pití, kouření, jídlu, sportu ani horolezectví; ale druzí si ho vcelku váží, protože patří k místnímu lidskému koloritu, chodil s nimi do školy, je to prostě Xabier, patří k vesnici tak jako balkon na radnici nebo lípy na náměstí. Řeklo by se, že budoucnost jej očekává s otevřenou náručí. Je vysoký a pohledný, a přesto si ani neškrtne. Příliš rozvážný? Příliš plachý? Podle svědectví známých na tom asi něco takového bude.

Upije koňaku, aniž spustí oči z drobné pavučiny. Proč se usmívá? Prostě mu ta příhoda zpětně připadá legrační. Při straně náměstí hoří svatojánský oheň. Ulice jsou přecpané lidmi. Pobíhají tam děti, září rozradostněné tváře, jazyky lížou zmrzlinu, rozparádění místní na sebe pokřikují z chodníku na chodník. Horko. A co on? Nežije snad v Pamploně? Ano, ale přijel na pár dní za rodinou (a taky si nechat od matky vyprat), užít si dobrou náladu a dát si s kamarády pár sklenek. Už se stmívá, když se k nim na ulici připojí Arantxa se svými kamarádkami. Smích, další bary a ona mu vypráví, o čem vlastně? Vždyť jí v tom mumraji sotva rozumí. Ale zato si všimne, že tvář má při hovoru velmi blízko. Tvář, ve které navzdory nalíčeným očím a ústům vidí prostě jen nejstarší dceru nejlepších přátel svých rodičů, téměř svou pokrevní sestřenici, kterou nesčetněkrát viděl, jak si hraje s Nereou.

A proto když mu v červeném přítmí pubu zničehonic sáhne do rozkroku, Xabier nechápe, co má ten kousek znamenat. Napadne ho, že jde o vtip, o kanadský žertík, který si nedokáže vysvětlit. A jako ve snách pozoruje droboučký zbytek pavučiny a vidí, jak jej vášnivě líbá osoba, kterou považuje bezmála za svou příbuznou. Arantxin lačný jazyk hledá ten jeho nehybný. Jako by ho ochromil úžas a také narůstající hrůza, když mu dojde, že jejich rty jsou k sobě přitisknuté déle, než je obvyklé, a zdá se, že jde do tuhého, vždyť nějaký příbuzný nebo známý, jeho kamarádi, Nerea, která je vzadu v klubu, se mohou kdykoli podívat jejich směrem. Arantxa, pot a voňavka, se k Xabierovi z boku tiskne. Do ucha mu říká, ách, jsem úplně vlhká, a ptá se, jestli s ní nechce jít někam, kde je nikdo nebude rušit. Xabierovi to ještě pořád zní jako pozvání k incestu.

Teď se v pracovně rozesměje. Propásnout takovou příležitost. Holka se nabízí, touží po něm, má chuť a je připravená. Ale ne, radši Pamplona a studium. Zarazil ji, neměl odvahu, v ústraní svého studentského bydlení se řídil masturbačními zákony, které také vedou k ejakulaci, akorát si člověk nemusí znepříjemňovat život partnerským vztahem. A pohlédne na pavučinu a směje se. A pohlédne na otcovo klidné obočí a směje se. A znova si pořádně přihne koňaku a směje se. Směje se a neví proč, ve skutečnosti si připadá pošpiněný, zblácený, potřísněný smutkem. Buď spravedlivý, buď zásadový. Ano, tati. Dochází mu, že dospěl ke kritickému bodu, v němž jediná kapka navíc znamená nechat auto na parkovišti a vzít si taxi. Takže strčí lahev do šuplíku, spatří zlatozelený náramek a řekne si ráno jí ho vrátím, kurvadrát, proč jsem se s ní nevyspal? Odpověď: protože jsi (byl) pi-to-mec. Otec z fotografie přikyvuje a Xabier se rozčílí: ty laskavě mlč. Rozhodně bude lepší vzít si taxík.

23   Neviditelný provaz

Řekl si, že je to jen pět minut. Dolů a zase zpátky. Předem si zjistil, kdy má přijet. A když už se chystal vykročit chodbou vedoucí k fyzioterapeutickému oddělení, zezadu ho oslovila Itziar Ulacia. Vypadala rozrušeně, rozhazovala rukama, jako by ho chtěla před něčím varovat. Znají se a tykají si.

„Jdu ti říct, že dneska s ní nepřijela asistentka, ale její matka. Rozhodni se sám.“

Xabier jí poděkoval a udělal čelem vzad. Nazítří mu doktorka Ulacia přibližně ve stejnou dobu zavolala na mobil. Že jestli chce Arantxu vidět, může klidně sejít dolů, protože tentokrát přijela s Celeste.

„S kým?“

„S Ekvádorkou, co se o ni stará.“

Xabier tentokrát nebyl tak odhodlaný jako předchozího dne. Mám jít, nemám jít? Jeho matka jezdí každý den do městečka, z autobusu vystupuje v centru, chodí nakupovat, zkrátka se ukazuje. A já se teď seberu a využiju fyzioterapeutických sezení, abych se potkal s dcerou. Ta o tom bude doma vyprávět. Pomocí iPadu se bez problémů dorozumí. Co si její rodiče pomyslí? Beztak nás s chutí podezírají, že jsme zosnovali jakýsi plán, abychom je pronásledovali a mstili se jim.

Xabiera prudce vlekl soucit, neviditelný provaz, který měl uvázaný kolem krku. Nezapírej. Je ti jí líto, protože je důvěrnou součástí tvé minulosti. Nelituješ náhodou nepřímo sám sebe, že ne? Mluvil sám se sebou, aniž si všiml, že na sebe strhává pozornost. Dva bílé pláště, které ho míjely, jej udiveně přerušily. Nestalo se mu něco? Ne, nic. A třebaže měl práci, na chvilku se o samotě zavřel ve své kanceláři.

Horko. Rozepnul si vrchní knoflíky od košile ve snaze uvolnit provaz, který ho tísnil čím dál víc, ale bylo to marné. Provaz jej nadále táhl, tu prudce, tu zas jemně, a nakonec mu nezbylo nic jiného než se nechat vléct.

Nechce se tomu věřit: celý den se zbědovanými těly, často těly umírajícími, těly bez naděje, těly, která to mají spočtené, s matkami dvou či tří dětí, které se nedožijí příštích Vánoc, s kluky (většinou motorkáři), které si smrt vyvolila na vrcholu mládí, se vším tím masem opatřeným jmény a příjmeními, jež si lidé brzy přečtou v úmrtních oznámeních, a mezi nimi on, obrněn proti soucitu zachovává klid, stroze, profesionálně konejší zoufalé příbuzné, vykonává své povolání (buď spravedlivý, buď čestný, buď zásadový) tak svědomitě, jak jen umí. A přece teď cítil něco jiného, a to neměl ohledně Arantxy žádnou lékařskou zodpovědnost. Nebo na něj ten případ tolik zapůsobil právě proto, že neměl příležitost navázat s ní stejný vztah jako s každým jiným pacientem? Otázka zůstala viset ve vzduchu v bledém světle zářivek. Na odpověď nebyl čas, protože už mezitím vystoupil z výtahu a svižným krokem, který mu vnucovalo ustavičně pnutí provazu, vešel do rehabilitačního oddělení.

Na konci chodby na lavičce u stěny spatřil sedět Ekvádorku. Maličká žena s andskými rysy hlídala invalidní vozík. Když k ní lékař přišel, rychle vstala a pozdravila jej lehkou úklonou. Xabier jí pozdrav posvátně, obřadně oplatil, aniž jí pohlédl do tváře.

Pak vstoupil. Dva mladí fyzioterapeuti žertovali s deseti, dvanáctiletým hochem. Popruhy byl připoutaný k lůžku a oni jej zvedli do svislé polohy. Xabier zkušeně odhadl: cytomegalovirus. Pozdravil se s nimi, hošík na něj zpoza brýlí pohlédl velkýma očima a Xabier uviděl kousek za ním na lůžku Arantxu dřív, než ona spatřila jeho. Dívka, která se jí věnovala, mu pokynutím dala najevo, že o jeho návštěvě ví. Prováděla s pacientkou lehké cvičení, natahování a ohýbání nohy v koleni. A jak se Xabier blížil, potvrdil si odhad: hypertonie, obezita. Z profilu a s krátkými vlasy ji na první pohled nepoznal. Když si přisedl na kraj postele a mohl si ji prohlédnout zblízka, už ano. Fyzioterapeutka, snad aby zmírnila prvotní překvapení, Arantxe jeho příchod prozíravě, nenuceným tónem ohlásila.

„Máš tady návštěvu z velitelství.“

Než jí Xabier podal ruku, vyčkal, jak zareaguje. V první chvilce byla udivená, možná se i bála. Pak jej obdarovala úsměvem, který vykvetl z prudkého stahu obličeje. V pravé části těla měla docela dobrou hybnost. A pravou rukou mu také stiskla tu jeho. Pak udělala posunek, který si Xabier neuměl vyložit.

„Jak se máš?“

Ležící Arantxa potřásla hlavou a její rty zároveň naznačovaly slova, jimž fyzioterapeutka propůjčila hlas:

„Vyřízená.“

On neohrabanými, nesmělými, přerývanými slovy: že ho moc mrzí, co se jí přihodilo, že mu doktorka Ulacia vysvětlila situaci. Arantxa mu naslouchala radostně, s výrazem nepopiratelného úžasu, jako by nemohla uvěřit, že ten učený pán v bílém plášti, který před ní stojí, je Xabier.

„Jsou na tebe hodní?“

Přikývla.

Xabier se fyzioterapeutky optal na podrobnosti ohledně cvičení, které s pacientkou prováděla, a zatímco dotyčná náležitě odpovídala, Arantxa se pokoušela cosi říct a třepala zdravou paží. Nejprve jí nerozuměli; ale jedna z terapeutek, které se kousek od nich věnovaly malému chlapci, pochopila, že Arantxa chce svůj iPad. Vyšla tedy na chodbu, poprosila ekvádorskou asistentku, aby ho donesla, a ta to udělala. Arantxa se na lůžku vzpřímila, sundala z přístroje kryt a hbitým prstem napsala: „Odjakživa ses mi líbil, troubo.“

A s veškerou silou svých obličejových svalů se usmála. V koutku úst se jí utvořila kapka slin. Vypadala tak spokojeně, tvářila se tak vesele. Takže teď, nebo nikdy, Xabier vytáhl z kapsy pláště plastový náramek; chytil Arantxu za pravou ruku, jako by jí chtěl měřit puls, a náramek jí navlékl.

„Celá ta léta jsem ho pro tebe měl schovaný. Už mi ho prosím nikdy nevracej.“

Chvilku na něj vážně hleděla a pak napsala: „Tak na co čekáš? Dáš mi pusu, nebo ne?“ Políbil ji na tvář. Pak jí řekl, že musí jít, že jí přeje jen to nejlepší a ještě dalších pár zdvořilostí. Arantxa mu pokynula, aby ještě chvilku počkal. Vyťukala písmena a pak mu displej ukázala: „Jestli tě skolí mrtvice, vezmeme se.“

24   Dětský náramek

Náladu jí pokazily už obyčejné muškáty, a teď tohle. Tohle je horší než muškáty, ale ve skutečnosti (co si mysleli? že se vzdám?) jde o součást stejné strategie. Kdyby si květináče všimla sama, ani by to s ní nehnulo. No bóže, květináč, to je toho. Ale ne, jedna po druhé jí to musely vyslepičit.

Nejdřív Juani:

„Vidělas to? Dala na balkon muškáty.“

Miren mlčela, podívat se nešla. Za chvilku jí na ulici povídá další:

„Poslechni, už jsi to viděla?“

Ani tentokrát neměla chuť tam jít, i když od ní je to k jejich domu pár kroků.

Definitivně ji vyvedlo z míry, když Joxian večer přišel z Pagoety s toutéž historkou a že prý někdo říkal, co si pomyslí Miren, až to uvidí. Takže hned následujícího dne se šla na ten zpropadený květináč podívat a byl tam. Zatracený muškát se dvěma červenými květy jako by říkal: vrátila jsem se, tady vyvěšuju svou vlajku a teď se mnou musíte vydržet.

Joxianovi povídá:

„Jestli si to hnusné koště v zimě nedá dovnitř, tak sbohem.“

„Je to její dům. Ať si tam dává, co chce.“

A když už sama sebe přesvědčila, že nejlepší bude nechat všechno být a žít svůj život, který jí beztak připravil mnoho trápení, co mi taky může provést, vždyť všichni jsou na mojí straně, ozval se zvonek, Miren otevřela dveře, a ještě než Celeste přejela s vozíkem přes práh, náramek poznala. To mi tak ještě scházelo. Nejdřív muškát a teď tohle. Využila polibku na přivítanou, aby si tu cetku prohlédla zblízka. Neměla nejmenší pochybnost. Na mysli jí vytanuly obrazy dávného léta, jednoho horkého večera při vesnických slavnostech. O rok dříve zemřel Franco, to si také pamatuje. Oba manželské páry se procházely se všemi dětmi. Zasmáli se při poslechu bertsolariů. Miren méně než ostatní, protože Joxe Mari jí odpoledne pořádně kazil. Neklidné, zlobivé dítě, strašné číslo. V jednom kuse se věšel na pódium, až mu jeden bertsolari vyhuboval. Chtěl vyskočit z kolotoče za jízdy, někde si zamastil košili a na Joxianovi byla znát jakási hrdost na to, že se jeho syn chová jako opice.

„Prosím tě, jaká opice. Prostě je čiperný.“

A pak si na boku roztrhl kalhoty a v tu chvíli jsem měla chuť nařezat mu na holou přímo na ulici. Všechno praní a zašívání zbude na mě. Procedila:

„Jen počkej doma.“

Joxian všem dětem koupil plněné koblihy. A nenasyta Joxe Mari zhltl tu svou na dvě sousta. Ukousl si z té Nereiny, a malá ji už pak nechtěla. A tak Joxian koupil malé ještě jednu, jako bychom měli na rozhazování. Potom chtěl Joxe Mari vzít koblihu zase Gorkovi, tomu bylo tehdy tak pět, víc ne, chudinka se asi bránil či co, a bratr se naštval a rozplácl mu koblihu o obličej, takže jsme ho museli očistit papírovými ubrousky z baru. Taky mu umazal triko. Další práce pro mě.

Txato s Bittori měli brzy odletět na dovolenou na Lanzarote, nakonec jeli s dětmi a přivezli nám figurku velblouda hnusnou jak noc, ale aby se vyjímala, dali ji na televizi, co kdyby náhodou jednoho dne přišli na návštěvu a vyptávali se, kam ten krám zmizel. A ona pořád o Lanzarote, o hotelu, samé vychloubání, a smála se, protože Joxian ani Miren netušili, kde Lanzarote leží. A pak už se trochu připozdilo a obě rodiny se rozhodly jít domů dát dětem večeři a uložit je. Potom budou moci jít ven bez dětí a užít si večera, ale Miren měla chuť tak akorát vlézt do postele a odpočívat.

Cestou domů míjeli řadu pouličních prodavačů. K dostání bylo všechno: ručně vyráběná keramika, sandály, kabelky, zkrátka všechno. A Txato vytasil peněženku jako kovboj z divokého západu, zastavil se u černocha, který prodával bižuterii, a koupil Neree náramek, čímž nám pěkně zavařil, protože Arantxa samozřejmě chtěla náramek taky a my máme tři děti, ne dvě jako oni, a Joxian ve slévárně vydělával sotva pár šupů, kdežto oni měli na Lanzarote a spoustu dalšího luxusu. Takže ne a ne. Arantxa už měla na krajíčku, a že prý chce a chce. Otravovala tak dlouho, až ji Txato popadl za ruku, nezeptal se mě ani Joxiana a odtáhl ji k černochovi. A ona teď přijede domů a po více než třiceti letech má ten šmejd na ruce, protože je to ten náramek, takový jakoby zlatý se zelenými korálky, na mou duši. Kolik Txata stál? Bůra? Miren rozčílilo, že od nich s Joxianem dostala lekci, jak přinášet štěstí vlastním dětem, svůj vztek ale potlačila.

Nebo se mýlím? Miren z náramku nespouštěla oči. Arantxa se bavila sledováním televize, Celeste se tím svým laskavým a zdvořilým způsobem rozloučila, upřímně řečeno, tohle tu ve zvyku nemáme, ale je to moc pěkné. Arantxa jí odpověděla usměvavě po svém, zdravou rukou zamávala, a Miren zase po svém, trochu odměřeně ji doprovodila ke dveřím, ale místo aby je za ní zavřela, vyšla s ní na odpočívadlo.

„Poslechni, víš, odkud má moje dcera ten náramek?“

„Dal jí ho dnes odpoledne nějaký doktor. Pěkný, viďte?“

„Ano, moc pěkný. Chceš tím říct, že jí ho dal nějaký ošetřovatel?“

„Ne, ne. Přišel za ní doktor, na jméno už si nevzpomínám. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Napadlo mě, že to bude nějaký rodinný přítel, přišel totiž jen kvůli Arantxe a po chvilce ji něžně políbil na tvář a ona celou dobu vypadala spokojeně a šťastně. Povídali si. No, vlastně doktor mluvil a Arantxa mu odpovídala přes iPad a on jí nakonec dal ten dětský náramek.“

„Neutkvělo ti náhodou jméno toho lékaře?“

„Jéje, bohužel ne, paní Miren, vím jen, že fyzioterapeuti ho několikrát oslovili pane doktore. Ale jestli chcete, hned zítra ráno vám to zjistím. Byl vysoký, na skráních trochu šediny a na nose brýle. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Je to hodně důležité?“

„Ne. Prostě mě to zajímalo.“

Joxian přišel domů v obvyklou dobu, s obvyklým leskem v blyštivých očích, a jako obvykle se drbal na košili ve výši jater. Na pánvi prskaly obalované ančovičky, okno bylo otevřené dokořán, aby se kouř vyvětral na ulici. Arantxa koukala, jako by ji kouř stoupající z talíře polévky zhypnotizoval. Joxian ji políbil na čelo. Když pak usedl ke stolu, unaveně si odfrkl.

„Nemám ani trošku hlad.“

Miren s přísným výrazem:

„Cože? To si neumeješ ruce?“

Promnul si je, jako by mu na ně tekla voda z kohoutku.

„Hotovo.“

„Ty jsi čuně…“

A tak si je šel do koupelny umýt, s remcáním, ale poslušně. Když se vrátil do kuchyně, Miren mu za Arantxinými zády cosi živě naznačovala, ale on jejím posunkům nerozuměl.

„Co?“

Se sevřenými rty na něj vrhla hněvivý pohled, aby se choval nenápadně. A potřásla hlavou, jako by říkala: Bože, s tímhle chlapem musí mít člověk svatou trpělivost.

Joxian si konečně všiml náramku. Předstírat umí mizerně, a Miren by ho nejraději přetáhla po hlavě pánvičkou.

„Ten je ale krásný!“ Ke své dceři: „Koupila sis ho?“

Arantxa energicky zavrtěla hlavou, pak si ukazovákem několikrát poklepala na prsa a při tom její rty vykroužily dvojici slov: je můj. Joxian hledal vysvětlení v nevrlé tváři své ženy. Marně. A po zbytek večeře raději mlčel, aby něco nepopletl.

Později si manželé v posteli potmě špitali.

„Ale prosím tebe, to není možné.“

„Ať se propadnu. Tenhle náramek jí jednou při slavnostech koupil Txato, už před mnoha lety, když děti byly malé a my jsme se ještě přátelili.“

„Tak dobře, no a co? Arantxa ho našla někde v šuplíku a navlékla si ho.“

„Ach jo, ty jsi tak natvrdlý. Nikde ho nenašla. Daroval jí ho nějaký doktor.“

„Já se z tebe zblázním. Txato koupil…“

„Pššt, mluv potichu.“

Šeptem:

„Txato koupil Arantxe náramek, když byla malá. To ještě chápu. Pak uteče spousta let a nějaký doktor dá naší dceři náramek naší dcery. Ať mě klepne, jestli tomuhle rozumím.“

„Mně je jasné akorát to, že jen jeden doktor by mohl udělat něco takového a ještě dát Arantxe pusu na tvář.“

„Kdo?“

„Starší syn, jemuž se náramek bůhvíjak dostal do rukou.“

„Moc čučíš na seriály.“

„Něco kujou. Copak to nevidíš? Vloudili se nám do života, už je máme doma, máme je v ložnici, jsou dokonce tady v posteli, podařilo se jim, že o nich v jednom kuse mluvíme. Proč myslíš, že se ta ženská vrátila, producíruje se tu a dala si na balkon muškát a chodí tady nakupovat? Jdou po nás. Musíme něco udělat, Joxiane.“

„Máš pravdu, musíme spát.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“

Po chvilce začal chrápat. Miren ležela na boku, byla vzhůru a okolní tmu zaplnily obličeje, světla a zvuky. Zjevil se jí muškát a hned zase náramek. Pak jedenáctiletá Arantxa, jak vyvádí, protože chce stejný náramek jako Nerea. Uviděla Joxe Mariho, jak Gorkovi rozplácl do obličeje plněnou koblihu. A Txata, který vytahoval peněženku, jako když filmový kovboj tasí zbraň. A viděla tu ženskou, jejíž jméno nemůže vyslovit, protože jí spaluje ústa. Tu, která se vrátila se zlými úmysly, a jestli si myslí, že mám nahnáno, tak se plete. Nemohla usnout. Další probdělá noc. Hlava plná myšlenek, tma plná přízraků. Šla do kuchyně, bylo už po půlnoci, a na kus papíru napsala Alde hemendik. Strčím jí ten vzkaz pod dveře a uvidíme, kdo se bude bát víc. Chystala se vyrazit, ale co když pozná písmo? Vzala další papír. Napsala větu znova, velkými písmeny a změněným rukopisem. Vyšla na odpočívadlo s botami v ruce, aby ji nebylo slyšet, obula se na rohožce, sešla po schodech a otevřela dveře. Vyšla ven? Jediný krok. Co to má znamenat? Ono prší. Prší a fouká. Lije jako z konve. Prší z boku. Taková slota. Řekla si:

„Ale co.“

Papírek roztrhala, útržky strčila do kapsy a vrátila se do postele.

25   Přestaň sem jezdit

Někdo zazvonil. Krátký, úsečný zvuk Bittori překvapil, když seděla v křesle v obývacím pokoji a prohlížela si přebaly vinylových desek ze své staré sbírky. Od chvíle, kdy se rozhodla vrátit do svého domu, slyšela poprvé to pronikavé zvonění, které kdysi znala tak důvěrně. Nepolekala se. Čekala návštěvu? Ano i ne, předpokládala jsem, že dřív nebo později to sem nějaký zvědavec, spíš nějaká zvědavá ženská, přijde okouknout, vyptávat se, zjistit, co mám v úmyslu.

Ne náhodou se o pár dní dříve potkala na ulici s jednou známou, byla si naprosto jistá, že nešlo o shodu okolností, tak chabě bylo setkání nafingované.

„Propána, Bittori, neviděla jsem tě, ani nepamatuju. Mám takovou radost! Sluší ti to jako vždycky.“

Na jazyk se jí drala sžíravá slova: sluší, a víš proč? Hodně pomáhá, když ti zavraždí manžela a je z tebe osamělá vdova. Ale spolkla je. Viděla ji zdálky, jak hlídkuje na rohu. Čeká na mě, položí mi otázky, které jí dali za úkol. Položila je a dělala, že jí právě přišly na mysl. Patří k těm, kdo nepřišli na pohřeb, nevyjádřili soustrast, přestali nás zdravit, když se objevily první nápisy. Jen žádnou nenávist, Bittori, žádnou nenávist. Odpověděla vyhýbavě a neurčitě a věnovala jí falešný úsměv, po kterém jí v ústech zbyl rosolovitý, chladný pocit připomínající mrtvou medúzu.

Otevřela. Don Serapio. Jak zbožný pohled, jak vlídně vyklenuté obočí. Jeho bledé, křehké dlaně, které spíná a oddaluje, kolárek, voda po holení. A ona zatím s kamennou tváří, nehne ani brvou. Překvapení? Ani co by se za nehet vešlo. Asi jako kdyby otevřela dveře a na odpočívadle nestál nikdo.

Kněz vykročil kupředu ve snaze ji obejmout, odhodlán otřít se na pozdrav tvářemi. Tenhle chlap si odjakživa liboval v důvěrných dotecích. Bittori s napjatým výrazem prudce couvla a vymezila si odstup. On baskicky řekl, že přichází na návštěvu. Ona si ho s neskrývanou podezřívavostí prohlížela, ruku opřenou o zárubeň, aby mu když tak mohla dveře rychle zabouchnout před nosem. Odpověděla/poručila, aby šel dál. Tykala mu, a navíc španělsky.

V domě Božím možná poroučí on, ale ve svém domě velím já. A tak otec Serapio, kterému už bylo přes sedmdesát, vstoupil dovnitř a zkoumavě si prohlížel podlahu i stěny, nábytek i výzdobu, úplně jako by měl místo očí fotoaparáty. Byly skoro dvě hodiny odpoledne a on ucítil vůni fazolí s jelítky, které Bittori ohřívala v kuchyni.

„Bydlíš tu?“

„Ovšem, je to můj dům.“

Bittori mu přenechala křeslo, ve kterém si předtím prohlížela své desky. Přenechala mu je, aby jeho zrak narazil na Txatovu fotku na zdi, pokaždé když vzhlédne. Ona si donesla židli z kuchyně. Kněz zahájil rozhovor podružnostmi. Hýřil lichotkami, chabě vlídnými gesty, mluvil s přehnanou pokorou a snažil se tak konverzaci ovládnout; ona přispěla jen párkrát, zato ale vyzývavě a rozhodně přešla na španělštinu, takže otec Serapio se baskičtiny vzdal, čímž chtěl očividně obrousit hrany.

Jako žába přeskakoval z jednoho tématu na druhé, od jedné podružnosti či poznámky k další, krátce se pozdržel u zdraví, rodiny či meteorologické situace, až nakonec Bittori, která se ještě nenajedla a už jí docházely zásoby trpělivosti, rázně zakročila:

„Proč nemluvíš o tom, kvůli čemu jsi přišel?“

Otec Serapio se nemohl vyhnout pohledu na Txatovu zarámovanou fotografii nad hlavou své nevlídné tazatelky.

„Tak dobře, Bittori. Nevím, jestli sis všimla, že tvá přítomnost vyvolává v městečku jistý neklid. Neklid není přesné slovo.“

„Zděšení?“

„Špatně jsem se vyjádřil. Prosím tě o prominutí. Řekněme, že lidé zaznamenali, že sem každý den jezdíš, jsou překvapení a kladou si otázky.“

„A jak víš, že si kladou otázky? Chodí ti o tom vykládat do kostela?“

„Na malém městě se novinky šíří rychle. Pravda je, že od doby, co sem jezdíš, vedou lidé všemožné řeči. Přijíždíš do svého města, to ti nikdo neupírá. A pokud jde o mě, vítej k nám. Nicméně všechno je složitější, než se na první pohled zdá, a fakt, že máš legitimní právo vrátit se domů, neznamená, že ostatní nemají zase svá práva.“

„Například?“

„Například mají právo uspořádat si své životy, je třeba dát jim příležitost k míru. Ozbrojený boj naše městečko krutě poničil, jako ostatně také některé kroky státních pořádkových sil, na to nesmíme zapomínat. Bohužel jsme měli i mrtvé: tvého muže, ať odpočívá v pokoji, a dva strážníky při atentátu v průmyslové zóně. Nechci nijak zlehčovat tyhle strašlivé tragédie, které nám působí takovou bolest, ale neměli bychom přehlížet také utrpení dalších lidí. Docházelo k represím, dělaly se svévolné domovní prohlídky, byli zatýkáni nevinní lidé a zle se s nimi nakládalo, přesněji řečeno, na vyšetřovnách je mučili. Právě teď máme devět zdejších chlapců s mnohaletými tresty ve vězení. Nechci tady rozebírat, zda si své tresty zasluhují, nebo ne. Nejsem právník ani politik, jen prostý farář, který by chtěl přispět k tomu, aby jeho farníci žili v klidu a míru.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlast.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.