Elif Batumanová

ID
IO
T

Akropolis

The Idiot

Copyright © 2017, Elif Batuman

All rights reserved

© Translation Lukáš Novák, 2019

© Cover Illustration Radoslav Kocich, 2019

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2019

© Filip Tomáš — Akropolis, 2019

ISBN 978-80-7470-253-2

ISBN 978-80-7470-254-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-255-6 (ePUB)

Obsah

Část první

Podzim

Jaro

Část druhá

Červen

Červenec

Srpen

Poděkování

Poznámka překladatele

„Ale charakteristická vlastnost směšného věku, v němž jsem byl — velmi plodného věku a nijak nevděčného —, je to, že se v něm neradíme s rozumem a že nejnepatrnější povahové znaky lidí se nám jeví jako nedílná součást jejich osobnosti. Člověk je obklopen jen netvory a bohy a nezná klidu. Není snad jediného skutku, který člověk v té době vykoná, aby ho nechtěl později zrušit. Měl by však naopak litovat, že mu již schází spontánnost, která mu dovolovala je provést. Později člověk vidí věci praktičtěji a v plné shodě s ostatní společností, jenže jediná doba, kdy se něčemu naučil, je jinošství.“

Marcel Proust, Hledání ztraceného času
díl II: Ve stínu kvetoucích dívek

Část první

Podzim

Než jsem nastoupila na univerzitu, netušila jsem, co je to e-mail. Slyšela jsem o něm a věděla jsem, že ho nějakým způsobem ‚budu mít‘. „To bude úžasné,“ prohlásila sestra mé matky provdaná za experta na informatiku, „až začneš posílat í… mejly.“ Zdůraznila í a před mejly udělala krátkou pauzu.

To léto se o e-mailu hovořilo velmi často. A nejen o něm. „Všechno se hrozně rychle mění,“ pravil můj otec. „Dnes jsem v práci surfoval po celosvětové síti. V jednu chvíli jsem byl v Metropolitním muzeu umění, a za okamžik už v Anıtkabiru.“ Přitom Atatürkovo mauzoleum Anıtkabir se nachází v Ankaře. Vůbec jsem nechápala, o čem to mluví, ale věděla jsem, že je vyloučené, aby toho dne skutečně byl v Ankaře, a tak jsem to pustila z hlavy.

První den na univerzitě jsem si vystála frontu u rozkládacího stolku a konečně dostala e-mailovou adresu a dočasné heslo. ‚Adresa‘ zahrnovala mé příjmení — Karadağová —, ale bez velkého písmene a diakritiky, tedy i bez obloučku nad tureckým ğ, které je němé. Už dávno jsem si zvykla, že němé g všem připadá legrační. „To g je němé,“ říkávala jsem mechanicky a reakcí byl vždycky výbuch smíchu. Nechápala jsem, jak by mi na e-mailovou adresu mohl někdo něco doručit ani co ten shluk písmen vlastně znamená. „A s tímhle mám dělat co? Oběsit se na tom?“ zeptala jsem se, když jsem k adrese a heslu dostala ještě síťový kabel.

„To zapojíš do zdi,“ odvětila dívka za stolkem.

Jelikož jsem až do té doby o e-mailu nevěděla vůbec nic, představovala jsem si, že to bude něco jako faxování, a neobejde se to tudíž bez tiskárny. Tiskárna k tomu ale nebyla. S e-mailem se prostě otvíral úplně nový svět. Vstupovalo se do něj prostřednictvím po univerzitě různě rozesetých počítačů, které se na první pohled nijak nelišily od těch obyčejných. Z jejich obrazovky ale tlumeně zářil seznam zpráv od těch, které jste znali, i od lidí neznámých; všechny byly napsané stejným fontem, který představoval univerzální rukopis myslícího světa. Některé z těch zpráv zachovávaly epistolární formality jako „Drahá…“ či „se srdečným pozdravem“; jiné byly telegraficky strohé, bez velkých písmen a interpunkce, jako by pisatel ta slova vysílal přímo ze své mysli. Každá ze zpráv zahrnovala text té, na kterou reagovala, takže člověku se vracely nazpět vlastní věty, které předtím vyslal do světa. Příběh vašich vztahů s ostatními, příběh o tom, jak se váš život protíná s životy jiných lidí, se tak neustále zaznamenával a aktualizoval a vy jste ho mohli v kterémkoliv okamžiku zkontrolovat.

Bylo potřeba vystát spoustu front a vyzvednout si spoustu tištěných materiálů, převážně instrukcí: jak reagovat na sexuální obtěžování, jak nahlásit poruchu příjmu potravy nebo jak zažádat o studentskou půjčku. Promítli nám poučné video o studentovi, který si zlomil nohu a nebyl schopný svoji půjčku splácet, z čehož vyplývalo, že finanční plán, který si sestavil, byl špatný: dobrý finanční plán totiž počítá i s pracovní neschopností způsobenou úrazem. Pokud šlo o fronty a tištěné materiály, skutečnou bonanzou byla banka. Taky jsme tam dostali encyklopedii. Chyběla v ní třeba hesla ‚ratatouille‘ nebo ‚tasmánský čert‘.

Když jsem stoupala po schodech ke svému pokoji, zaslechla jsem falešné prozpěvování a pleskání pantoflí. Má nová spolubydlící Hannah stála na židli, lepicí páskou připevňovala nad svůj stůl nápis STŮL HANNAH PARKOVÉ a spolu s kapelou Blues Traveler si monotónně prozpěvovala píseň, která zněla z jejího discmanu. Jakmile jsem vstoupila, otočila se ke mně, v kratičké němé scénce sehrála překvapení, zavrávorala, hlučně seskočila na zem a sundala si sluchátka.

„Nechceš se dát na pantomimu?“ zeptala jsem se.

„Na pantomimu? Ne, to teda nechci. Myslím, že naši mě neposlali na Harvard proto, aby ze mě byl mim, ale kardiochirurg.“ Hlučně se vysmrkala. „Ty jo, v mojí bance encyklopedie nerozdávali!“

„Není v ní ‚tasmánský čert‘,“ uklidnila jsem ji.

Vzala si ode mě encyklopedii a prolistovala ji. „Ale zato je tam spousta jiných slov.“

Řekla jsem jí, ať si ji nechá. Postavila si ji na poličku hned vedle encyklopedie, kterou dostala na střední jakožto premiantka ročníku. „Sluší jim to spolu,“ zhodnotila to. Zajímalo mě, jestli by heslo ‚tasmánský čert‘ nebylo alespoň v té její encyklopedii. Nebylo. „To je nějaká postavička z animáků?“ dívala se na mě podezíravě. Nalistovala jsem ve své encyklopedii z domova stránku, na níž bylo nejen heslo ‚tasmánský čert‘, ale dokonce i ‚tasmánský vlk‘ s fotografií vlka posmutněle hledícího přes levé rameno.

Hannah stála těsně u mě a upírala pohled do knihy. Pak se rozhlédla napravo a nalevo a vzrušeně zašeptala: „Ta muzika hraje už od rána.“

„Jaká muzika?“

„Psst — poslouchej.“

Stály jsme bez hnutí a poslouchaly. Zpod dveří pokoje naší třetí spolubydlící, Angely, se linuly sotva slyšitelné tóny romantických smyčců.

„To je soundtrack z Legendy o vášni,“ šeptala Hannah. „Pouští si to, co jsem vstala. Sedí tam za zavřenýma dveřma a přehrává si tu kazetu pořád dokola. Klepala jsem a prosila ji, ať to vypne, ale pořád je to slyšet. Musela jsem si pustit discmana, abych to přehlušila.“

„Vždyť to není tak nahlas,“ namítla jsem.

„Ale je to divný, takhle tam celý den sedět.“

Angela dorazila do našeho společného trojlůžkového apartmánu včera v sedm hodin ráno, obsadila samostatnou ložnici a na nás s Hannah tak zbyla ta druhá, s palandou. Když jsem večer přijela já, zastihla jsem Hannah, jak zuřivě posouvá nábytek, kýchá a vykřikuje různé poznámky na Angelinu adresu. „Zatím se vůbec neráčila ukázat!“ hudrovala zpod svého stolu. Konečně se jí podařilo uvolnit něco, co se tam pokoušela rozpojit, a praštila se do hlavy. „Auvajs!“ vyjekla. Vylezla zpod stolu a rozhořčeně ukázala na Angelin stůl. „A tyhle knihy? Ty jsou falešný!“ Popadla cosi, co vypadalo jako štos čtyř úctyhodných svazků v kožené vazbě, z nichž jeden měl na hřbetu napsáno BIBLE SVATÁ, zatřásla mi s tím před nosem a zase to zprudka postavila na stůl. Byla to dřevěná bedýnka. „A co v tom vůbec má?“ zaťukala na bibli. „Závěť?“

„Hannah, zacházej prosím s cizími věcmi opatrně,“ ozval se tichý hlas a já jsem si teprve v tu chvíli všimla, že na lavici pod oknem sedí dva Korejci, evidentně rodiče mé spolubydlící.

V tu chvíli vstoupila Angela, mile se usmívající černoška s logem Harvardu na bundě i na batůžku. Hannah se na ni hned obořila kvůli tomu, že si zabrala samostatnou ložnici.

„Hm, no jo,“ pokrčila Angela rameny. „Přijela jsem prostě brzo a měla jsem spoustu kufrů.“

„No tak těch jsem si všimla,“ prohlásila Hannah a rozrazila dveře do Angelina pokoje. Úzké okno bylo zatažené žlutým závěsem a ozdobené girlandou textilních růží. V příšeří, které v místnosti panovalo, se tyčily čtyři nebo pět kufrů o velikosti dospělého člověka.

Navrhla jsem, že se můžeme v samostatném pokoji střídat a že Angela bude první. Vtom vešla Angelina matka a vlekla další kufr. „Takhle to zkrátka je,“ pravila lakonicky.

Otec Hannah vytáhl foťák. „První spolubydlící na univerzitě! To je významný životní moment!“ prohlásil. Udělal několik fotek mě a Hannah. S Angelou ani jednu.

Hannah si koupila ledničku. Řekla, že ji můžu používat taky, pokud i já do našeho společného pokoje něco pořídím. Třeba plakát. Zeptala jsem se, jaký plakát má na mysli.

„Nějaký psychedelický,“ odpověděla.

Nebylo mi jasné, co přesně považuje za psychedelický plakát, a tak mi ukázala svůj psychedelický blok v deskách s pestrobarevnou batikovanou spirálou, po níž kráčely fialové ještěrky a mizely kdesi v jejím nitru.

„Co když nic takového nebudou mít?“ dělala jsem si starosti.

„V tom případě plakát s Albertem Einsteinem,“ prohlásila rezolutně, jako by se to rozumělo samo sebou.

„S Albertem Einsteinem?“

„Jo, některou z těch jeho černobílých fotek. Prostě Einsteina.“

Ukázalo se, že Einsteinů mají v univerzitním knihkupectví nepřeberné množství: Einsteina u tabule, Einsteina v autě, Einsteina vyplazujícího jazyk, Einsteina kouřícího dýmku. Absolutně jsem nechápala, proč bychom měly mít na zdi zrovna Einsteina. Ale pořád to bylo lepší, než abych si musela pořídit vlastní ledničku.

Ten, který jsem koupila, nebyl podle mě o nic horší ani lepší než jakýkoliv jiný einsteinovský plakát, ale Hannah se podle všeho nelíbil. „Hm,“ zamyslela se, „podle mě by vypadal dobře támhle,“ ukázala nad moji poličku na knihy.

„Tam na něj ale neuvidíš.“

„To nevadí. Nejlíp se hodí tam.“

Od toho dne se mi každý, kdo se nachomýtl do našeho pokoje — holky odvedle, které si chtěly něco půjčit, univerzitní počítačoví technici, kandidáti do studentské rady, zkrátka všichni ti, kterým do mých libůstek nebylo nebo nemělo být vůbec nic —, pokoušel můj nepatřičný obdiv vůči Albertu Einsteinovi rozmluvit. Einstein vymyslel atomovou bombu, týral psy a zanedbával své děti. „Existuje spousta větších géniů,“ poučil mě Bulhar z prváku, který si ode mě přišel půjčit Dostojevského Dvojníka. „Alfred Nobel matematiku nenáviděl a taky žádnýmu matematikovi nedal Nobelovu cenu. Jiný si ji zasloužili mnohem víc.“

„Hm.“ Podala jsem mu knihu. „Tak čau.“

„Díky,“ řekl a dál probodával plakát pohledem. „Tenhle chlap mlátil svoji ženu, nutil ji, aby za něj řešila matematický problémy, aby udělala všechnu špinavou práci, a pak jí upřel zásluhy. A ty si jeho fotku pověsíš na zeď.“

„Hele, vynech mě z toho,“ odbyla jsem ho. „Vlastně to ani není můj plakát, to by bylo na dlouhé vyprávění.“

Neposlouchal mě. „V týhle zemi je Einstein synonymem génia, kdežto spousta větších géniů je úplně neznámých. Proč? To by mě zajímalo.“

Uklouzl mi rezignovaný povzdech. „Možná proto, že byl vážně nejlepší a ani všechny ty závistivé pomluvy nedokážou zastřít jeho hvězdné kvality,“ opáčila jsem. „Nietzsche by řekl, že takový velikán měl právo svoji manželku mlátit.“

Na to už neřekl ani slovo. Když odešel, chvíli jsem zvažovala, jestli nemám plakát sundat. Chtěla jsem si stát za svým a nenechat se zviklat hloupými názory ostatních. Jenže co byla vlastně hloupost: adorovat Einsteina, nebo ho považovat za padoucha? Nakonec jsem tam ten plakát nechala viset.

Hannah chrápala. Všechno, co v našem pokoji nebylo z masivního dřeva — okenní tabulky, rošty postele, pružiny v matracích, můj hrudní koš —, se otřásalo jejím chropotem. Budit ji nebo převracet ji na bok nemělo smysl. Minutu nato začala znovu. Kdykoliv Hannah spala, já byla vzhůru — a naopak.

Podařilo se mi ji přesvědčit, že určitě trpí obstrukční spánkovou apnoe, která způsobuje, že jejím mozkovým buňkám se nedostává kyslíku, což snižuje její šance dostat se na některou z prestižních lékařských fakult. Zašla si do univerzitního zdravotnického zařízení a vrátila se s krabičkou náplastí proti chrápání, které si měla přilepit na nos. Fotografie na krabičce znázorňovala muže a ženu, oba s náplastí na nose, jak hledí do dáli a vítr té ženě čechrá vlasy.

Hannah si nadzvedla špičku nosu, já jsem jí nalepila náplast a oběma palci ji uhladila. Její obličej mi připadal tak panenkovsky drobný, že jsem vůči ní pocítila náhlý příval něhy. Pak se začala kvůli něčemu rozčilovat a ten pocit se rozplynul. Náplasti fungovaly, ale způsobovaly Hannah záněty dutin, takže je přestala používat.

Během nekonečných dní, které se vlekly mezi ještě nekonečnějšími nocemi, jsem se potácela od jedné suterénní kobky k druhé, abych absolvovala rozřazovací testy. Musela jsem psát eseje o tom, jestli je lepší být renesanční osobnost, nebo úzce zaměřený specialista, a počítat slovní úlohy s nesmírně skličujícími zadáními („Graf znázorňuje hypotetické hmotnostní přírůstky brojlerů až do věku osmdesáti týdnů…“). Každý večer se navíc konalo nějaké velké shromáždění, kde jsme seděli na zemi, zatímco nám někdo vykládal, že teď jsme jen malé rybky v nekonečném moři, a nabádal nás, abychom to vnímali jakožto vzrušující výzvu, a nikoliv jako něco, co by nám mělo nahánět strach. Snažila jsem se nebrat tu věc s malými rybkami příliš vážně, ale postupně mě to stejně začalo deprimovat. Bylo těžké neklesat na duchu, když vám pořád opakovali, že jste jen malá rybka.

Mou studijní poradkyní byla Carol, žena s britským přízvukem, která pracovala v Oddělení informačních technologií. Před dvaceti roky, v sedmdesátých letech, na Harvardu úspěšně vystudovala starou severštinu. Věděla jsem, že Oddělení informačních technologií je to místo, kam máme každý měsíc poslat e-mailem svůj účet za telefon. Jinak pro mě byla náplň jeho činnosti naprostou záhadou. Co měla její práce společného se starou severštinou? Když jsem se na to Carol zeptala, odvětila jen: „Jsem žena mnoha talentů.“

Hannah i já jsme příšerně nastydly. Střídaly jsme se v cestách do lékárny, kde jsme kupovaly sirup proti nachlazení, který jsme pily na ex z malých plastových kalíšků.

Když nastal čas vybrat si předměty, všichni nám zdůrazňovali, abychom se zapisovali do seminářů pro prváky, protože jinak by mohlo trvat celé roky, než se nám naskytne příležitost spolupracovat s doyeny univerzitního pedagogického sboru. Přihlásila jsem se do tří různých literárních seminářů a z jednoho z nich mě pozvali na pohovor. Dorazila jsem do posledního patra nedostatečně vytopené vysoké budovy, kde jsem se pod střešním oknem dvacet minut klepala zimou na kožené sedačce a strachovala se, jestli jsem tam správně. Na konferenčním stolku ležely nějaké divné noviny. Tak jsem poprvé v životě spatřila Times Literary Supplement. Ničemu z toho, co se v nich psalo, jsem nerozuměla.

Otevřely se dveře a profesor mě pozval dovnitř. Napřáhl ke mně ruku — obrovská dlaň přecházela v neskutečně hubené bledé zápěstí, jehož titěrnost ještě umocňoval ohromný kabát.

„Asi bych vám neměla podávat ruku,“ hlesla jsem. „Jsem nastydlá.“ Následovalo několik mohutných kýchnutí. Profesora to očividně zaskočilo, ale rychle se vzpamatoval. „Gesundheit,“ pravil zdvořile. „Je mi líto, že vám není dobře. První dny na univerzitě se někdy mohou zle podepsat na imunitním systému.“

„O tom už jsem se poučila,“ přitakala jsem.

„A o tom vlastně celé studium je,“ prohlásil. „O poučení! Haha.“

„Haha,“ zareagovala jsem.

„No tak se dejme do práce. Z toho, co jste nám poslala, usuzuji, že budete zřejmě velmi kreativní. Líbil se mi váš esej, byl originální. Nejsem si jen jistý, zda si dostatečně uvědomujete, že můj seminář je akademický, nikoliv tvůrčí.“

„Přesně tak,“ kývala jsem zuřivě hlavou a snažila se zjistit, jestli některý z těch hranatých předmětů, které jsem kolem sebe vnímala periferním viděním, náhodou není krabička papírových kapesníků. Bohužel, všechno to byly knihy. Profesor kázal o rozdílu mezi tvůrčím a akademickým psaním. Dál jsem přikyvovala. Uvažovala jsem o strukturální podobnosti mezi krabičkou kapesníků a knihou: obě jsou tvořeny listy bílého papíru uzavřenými v pevnějším, rovněž papírovém obalu; avšak — a v tom byla značná ironie — pokud jde o funkci, není mezi nimi podobnost téměř žádná, zejména když daná kniha není vaše. Podobnými úvahami jsem se zaobírala v jednom kuse, ačkoliv nebyly nijak příjemné ani užitečné. Netušila jsem, jakými myšlenkami bych se správně měla zabývat.

„Myslíte,“ ptal se zrovna profesor, „že byste dokázala dvě hodiny v kuse číst stále stejnou pasáž, stále stejnou větu, nebo dokonce stále stejné slovo? Aniž by vám to připadalo únavné nebo nudné?“

Protože po mně až do té doby nikdo nechtěl, abych hodiny zírala na jedno jediné slovo, předstírala jsem, že o tom musím přemýšlet. „Ne,“ řekla jsem nakonec.

Profesor kýval hlavou, zamyšleně se mračil a mhouřil oči. S hrůzou jsem si uvědomila, že se ode mě očekává, že budu pokračovat. „Slova mám ale ráda,“ dostala jsem ze sebe. „Rozhodně mě nenudí.“ Pak jsem pětkrát kýchla.

Nevzal mě. Pozvání k pohovoru jsem dostala už jen z jednoho dalšího semináře: Otázky formy v dokumentárním filmu. Do toho jsem se přihlásila kvůli mámě, která vždycky toužila být herečkou, nedávno začala chodit do kurzu scenáristiky a chystala se natočit dokument o životě lidí, kteří v zahraničí vystudovali medicínu a nyní žijí v Americe — tedy o těch, kdo neudělali aprobační zkoušky a teď řídí taxíky nebo prodávají v lékárně, a o těch, kdo podobně jako ona aprobační zkoušky udělali a skončili jako asistenti na druhořadých univerzitách, kde je v kariérním růstu přeskakovali absolventi Univerzity Johnse Hopkinse nebo Harvardu. Matka často vyjadřovala naději a přesvědčení, že jí s natočením toho dokumentu pomůžu.

Profesor, který tenhle seminář vedl, měl ještě horší rýmu než já. To byla neskutečná úleva. Sešli jsme se v suterénní místnosti plné poblikávajících modrých obrazovek. Vyprávěla jsem mu o své matce a oba jsme bez přestání kýchali. Byl to jediný seminář pro prváky, kam jsem se dostala.

Zašla jsem si do bufetu ve studijním centru koupit lehkou kolu. Klukovi, který stál ve frontě přede mnou, trvala objednávka věky. Nejdřív chtěl ledový čaj, ale ten byl vyprodaný.

„A nějakou limonádu máte?“ ptal se.

„Ano, v plechovce, nebo ve skle?“

„A to je stejná značka, v plechovce i v lahvi?“

„Ne. Ta v lahvi je Snapple. V plechovce je… moment… Country Time.“

„Tak si vezmu tu lahev a jablečný šáteček.“

„Jablečné došly. Mám tvarohové s malinami.“

„Aha. Hm. A máte pečené bramborové chipsy?“

„Myslíte ty, co nejsou smažené, s nižším obsahem tuku?“

Byla to ta nejnudnější konverzace na světě, ale z nějakého důvodu jsem se od ní nedokázala odtrhnout. V podobném duchu pokračovala ještě chvíli, pak ten kluk konečně zaplatil a s limonádou Snapple a borůvkovým muffinem se obrátil k odchodu. „Omlouvám se, že jsem zdržoval,“ prohodil směrem ke mně. Byl velmi hezký.

„To nic,“ odpověděla jsem.

Usmál se a už už se chystal odkráčet, pak ale zaváhal. „Selin?“

„Ralphe!“ vyhrkla jsem, protože mi došlo, že ho znám.

S Ralphem jsme se seznámili před rokem na letním kurzu pro středoškoláky, kde jsme strávili pět týdnů zavření v jakémsi baráku v New Jersey a věnovali se interdisciplinárnímu studiu severoevropské renesance. Sblížilo nás, když jsme si všimli, že lektorka dějin umění v každé hodině, bez ohledu na její téma, dokázala zmínit benátského dóžete, kterému říkala prostě „dóže“. Mohla vykládat třeba o každodenním životě delftských měšťanů, ale přesto se jí do toho nakonec nějak připletl dóže. Zdálo se, že nikdo kromě nás dvou to nezaregistroval, nebo jim to nepřipadalo legrační.

Seděli jsme, upíjeli své nápoje a on jedl muffin. Náš rozhovor měl tak trochu surreálný nádech, protože mi došlo, že jsem úplně zapomněla, jak moc jsme se během loňského léta spřátelili. Vzpomněla jsem si, že jsem ho obdivovala za to, jak skvěle napodoboval různé lidi. Taky jsem si uvědomila, že z nějakého důvodu toho vím spoustu o jeho pěti tetách — víc, než by člověk věděl o příbuzných někoho, kdo by nebyl jeho kamarád. Zároveň jsem měla Ralpha mentálně zařazeného jako někoho, s kým nemůžu nikdy doopravdy kamarádit, protože je tak hezký a nezvykle dobře vychází s dospělými. Byl to, čemu má matka říkala „chlapec do rodiny“: ostře řezané rysy, vybraná mluva, takový ten typ, kterému nevadí nosit obleky a konverzovat s rodiči přátel. Mé matce se Ralph opravdu zamlouval.

Povídali jsme si s Ralphem o přijímacích pohovorech do seminářů pro prváky. On byl na pohovoru k semináři, který vedl nositel Nobelovy ceny za fyziku. Na nic se ho prý neptal, jen mu dal umýt nějaké laboratorní zařízení. Klidně to mohl být detektor gama záření.

Přihlásila jsem se do semináře nazvaného Konstruované světy na katedře volného umění. S vyučujícím — hostujícím umělcem z New Yorku — jsem se setkala v ateliéru plném prázdných bílých stolů. Přinesla jsem mu ukázat desky se svými středoškolskými pracemi. Hostující umělec na mě mžoural přivřenýma očima.

„Kolik vám vlastně je?“

„Osmnáct.“

„Panebože! Tohle přece neměl bejt seminář pro prváky.“

„Aha. Takže mám odejít?“

„Ale kdepak, to není nutný. Ukažte mi radši svoje práce.“ Pořád ale zíral na mě, ne na desky s mými výtvory. „Osmnáct,“ zavrtěl hlavou. „Když mi bylo tolik, co vám, experimentoval jsem s LSD a ulejval se ze školy. O prázdninách jsem makal v rybí fabrice v Secaucusu. V New Jersey.“ Provrtával mě pochybovačným pohledem, jako bych byla v nějakém ohledu pozadu.

„Možná, že já budu tyhle věci dělat, až mi bude tolik, co vám,“ nadhodila jsem.

„Jo, možná jo,“ odfrkl a nasadil si brýle. „Tak se mrkneme, co to tu máme.“ Mlčky si prohlížel moje obrázky. Já jsem se zahleděla z okna. Venku se po kmeni stromu proháněly dvě veverky. Jedna z nich se špatně zachytila a skrz hustě olistěné větve sletěla dolů. Nic podobného jsem nikdy předtím neviděla.

„Podívejte,“ ozval se konečně hostující umělec, „pokud jde o kompozici, jsou vaše kresby… slušný. Ale můžu k vám bejt upřímnej, že jo? Ty malby mi připadaj… takový holčičí. Rozumíte, jak to myslím?“

Podívala jsem se na obrázky, které si rozložil na stůl před sebou. Asi jsem tušila, jak to myslel. „No víte, možná je to tím,“ řekla jsem, „že já jsem ještě nedávno byla malá holka.“

Zasmál se. „No jo, to je fakt. Tak dobrá, přes víkend si to promyslím a ozvu se vám. Anebo neozvu.“

Hannah se hlásila na místo turistické průvodkyně po kampusu. Ráno jsem ji slýchala, jak pečlivě modulovaným hlasem ve sprše recituje zajímavosti z dějin Harvardu. Později, když to místo nedostala a její nácviky ve sprše skončily, jsem si uvědomila, že mi to trochu schází.

S Angelou jsme zašly na úvodní setkání do redakce harvardských studentských novin, na němž nám mladý muž s dlouhými kotletami několikrát značně agresivně zopakoval, že harvardské studentské noviny jsou jeho život. „Tohle je můj život,“ prohlašoval znovu a znovu se zarputilým výrazem ve tváři. Vyměnily jsme si s Angelou významné pohledy.

V neděli večer zazvonil telefon. Volal hostující umělec. „Ten váš esej mi přišel docela zajímavej,“ pravil. „Většina ostatních esejů byla děsně… nezáživná. Takže budu vlastně rád, když vás budu mít v semináři.“

„Aha,“ řekla jsem. „Dobře.“

„Znamená to ano?“

„Pardon?“

„Jako že přijímáte?“

„Můžu si to rozmyslet?“

„Jestli si to můžete rozmyslet? Vlastně ne. Mám i spoustu jinejch zájemců. Takže berete, nebo ne?“

„Beru.“

„Fajn. Uvidíme se ve čtvrtek.“

Zúčastnila jsem se konkurzu do univerzitního orchestru. Dirigent měl pracovnu v šestiboké místnosti s arkýřovým oknem, úžasným pianem a policemi plnými knih: orchestrálních partitur, encyklopedií a muzikologických publikací. Nikdy dřív jsem nepoznala hudebníka, který by vlastnil tolik knížek. Zahrála jsem sonátu, kterou jsem si nacvičila. Ruce se mi netřásly, místnost měla skvělou akustiku a dirigent mi naslouchal s laskavým úsměvem.

„To bylo pěkné,“ řekl pak takovým zvláštním tónem, který jsem nedokázala rozklíčovat. „Zkrátka velmi, velmi pěkné.“

„Děkuji,“ odpověděla jsem. Následující pondělí jsem se šla do budovy orchestru podívat na výsledky. Moje jméno na seznamu nebylo, dokonce ani v druhých houslích, nikde. Vnímala jsem, jak se mi proměňuje výraz tváře. Snažila jsem se udržet rysy obličeje pod kontrolou, ale cítila jsem, že je to marné. Bylo mi jasné, že na housle hraje na Harvardu kdekdo, patřilo to v podstatě k povinným dovednostem; a samozřejmě nebylo možné, aby se všichni ti houslisté dostali do jednoho jediného orchestru — neuneslo by je pódium. Přesto mě nikdy nenapadlo, že by mohli nevzít zrovna mě.

Nepatřila jsem k žádné církvi a neprovozovala jsem žádné týmové sporty, takže orchestr byl po léta jediným místem, kde jsem se mohla stát součástí nějakého většího společenství, kde jsem mohla o něco usilovat a zároveň na chvíli zapomenout na sebe samu. Ztráta toho pocitu byla nesmírně bolestná. Kdybych byla někde, kde žádný orchestr nemají, bylo by to zlé; ale vědět, že tady orchestr je, řada lidí do něj chodí, ale já ne — to bylo mnohem horší. Skoro každou noc se mi o tom zdálo.

Na soukromé hodiny jsem nechodila. Neznala jsem v Bostonu žádné učitele a taky jsem nechtěla rodičům říkat o peníze. Ještě několik měsíců jsem každý den cvičila, sama, v suterénu, ale postupně se z toho stala taková podivně smutná aktivita odtržená od zbytku lidstva a veškerého jeho snažení. Pouhá vůně houslí — pach lepidla, dřeva nebo co to vlastně bylo cítit z pouzdra vždycky, když jsem ho otevřela — u mě posléze začala vyvolávat pocit melancholie. V sobotu, kdy jsem chodívala do hudební školy, jsem se občas ještě probouzela natěšená, že půjdu hrát, než mi došlo, jak se věci mají.

Vybrat si nějaký seminář z literatury pro mě bylo obtížné. Vždycky mi připadalo, že to, o čem profesoři vykládají, je tak trochu mimo. Člověk se chtěl dozvědět, proč bylo nevyhnutné, aby Anna zemřela, a místo toho musel poslouchat pojednání o tom, jak byli ruští velkostatkáři zmítáni pochybnostmi, zda jsou, či nejsou součástí Evropy. Usoudila jsem, že touha bavit se o něčem zajímavém nebo dozvědět se něco skutečně důležitého je v případě literárních seminářů projevem naivity.

Nezajímala mě sociologie ani to, jaké finanční problémy lidé v devatenáctém století řešili. Chtěla jsem pochopit, o čem která kniha opravdu je. Tak jsme s mámou vždycky vnímaly literaturu. „Potřebuju, aby sis přečetla tohle,“ podala mi třeba výtisk New Yorkeru s povídkou, v níž se manželstvím zdeptaný muž musí nechat očkovat proti vzteklině, „a řekla mi, o čem to opravdu je.“ Byla přesvědčená — stejně jako já —, že každý příběh má nějaké ústřední poselství. A to člověk buď pochopí, nebo mu úplně unikne.

Zapsala jsem se do kurzu Úvod do lingvistiky, abych se dozvěděla, co to ta lingvistika vlastně je. Lingvistika hlásala, že jazyk je imanentní funkce mozku zakódovaná v genech, že je regenerativní, ničím neomezená a nekonečně proměnlivá. Nejvyšším zákonem stojícím i nad Písmem svatým byla „intuice rodilého mluvčího“, tedy tajemné zákonitosti, které nefigurovaly v žádných učebnicích gramatiky a nedaly se naprogramovat do počítače. Možná právě o nich jsem se chtěla něco dozvědět. Vždycky, když jsme s mámou rozebíraly nějakou knihu a mě napadlo něco, co ji ne, podívala se na mě a obdivně vydechla: „Je vidět, že ty tu angličtinu prostě ovládáš.“

Profesor, který lingvistiku vyučoval, plachý fonetik s drobnou vadou řeči, se specializoval na dialekty turkických jazyků. Občas používal příklady z turečtiny, aby nám názorně ukázal, jak odlišná může být morfologie neindoevropských jazyků, a tehdy se na mě pokaždé usmál a pravil: „Vím, že jsou mezi vámi i takoví, kteří mluví turecky.“ Jednou mi na chodbě před začátkem hodiny vykládal o svém výzkumu, který se věnoval regionálním konsonantickým variacím v názvu jakéhosi ohniště, které hloubili příslušníci jednoho turkického kmene.

Nakonec jsem se dostala i do literárního semináře. Byl zaměřený na obraz ruských, anglických a francouzských měst v románech devatenáctého století. Profesor velmi často upozorňoval na nedokonalost překladů a předčítal nám celé pasáže v ruštině a francouzštině, aby nám předvedl, oč lepší jsou originály. Já jsem byla za překlady vděčná, protože rusky ani francouzsky jsem neuměla.

Nejhorší byl vždycky závěr semináře, kdy profesor zodpovídal naše dotazy. Zdálo se, že nikdy nedokázal pochopit, na co se ho někdo z nás ptá, ať byly naše dotazy sebebanálnější. „Nejsem si úplně jistý, jestli správně chápu vaši otázku,“ říkal vždycky. „Jestli ale máte na mysli…“ A pak začal mluvit o něčem, k čemu dotaz nesměřoval a co zpravidla nikoho nezajímalo. Často se stalo, že se dotyčný student nedal odbýt a pokusil se zopakovat svou původní otázku: mával rukama nad hlavou nebo se pokoušel upoutat pozornost všemožnými jinými gesty, což profesora popudilo a s nasupeným výrazem navrhl, že mohou v diskusi pokračovat v jeho konzultačních hodinách, aby nezdržovali zbytek třídy. Tyhle komunikační kolapsy mě neuvěřitelně deprimovaly.

Měli jsme se zapsat jen do čtyř seminářů, ale když jsem zjistila, že za seminář navíc se nemusí nic doplácet, přihlásila jsem se ještě na ruštinu pro začátečníky.

Barbara, doktorandka z východního Německa — ano, výslovně uvedla „z východního Německa“ —, nám na úvod udělala výklad o ruských jménech a patronymech neboli otčestvech. Vzhledem k tomu, že její otec se jmenoval Dieter, její ruské jméno by znělo Barbara Dieterevna. „Jenže Barbara Dieterevna nezní moc rusky, takže si říkám Varvara Dmitrijevna — jako kdyby se otec jmenoval Dmitrij.“

I my ostatní jsme si museli vymyslet ruská jména, i když otčestva jsme nepotřebovali, protože jsme nebyli významné osobnosti. Z Grega se stal Gríša, z Katie Káťa. Ve třídě byli i dva zahraniční studenti, kteří si jména měnit nemuseli — Maďar Ivan a Světlana, která byla z Jugoslávie. Světlana by si sice ráda změnila jméno na Zinaidu, ale Varvara jí to rozmluvila s tím, že Světlana je dostatečně pěkné ruské jméno. Zato moje jméno, i když se Varvaře líbilo, nekončilo na -a ani na -ja, což by působilo komplikace, až se budeme učit skloňovat. Měla jsem si tedy vybrat jakékoliv ruské jméno. V tu chvíli mě žádné nenapadlo. „Třeba bych já mohla být Zinaida,“ navrhla jsem.

Světlana se otočila a upřeně se na mě zadívala. „To není fér,“ řekla mi. „Ty jsi úplně dokonalá Zinaida.“

Připadalo mi ale, že Varvara nechce, aby se kdokoliv z nás jmenoval Zinaida, a tak jsem nalistovala stránku s ruskými jmény a vybrala si Soňu.

„Soňa, to je nuda, co?“ řekla mi soucitně Světlana, když jsme spolu po hodině jely výtahem. „Podle mě jsi typická Zinaida. Škoda, že Varvara Dmitrijevna je taková horlivá slavjanofilka.“

„Vy jste jí s tou Zinaidou daly pěkně zabrat,“ vložil se do toho Ivan, ten Maďar, který byl neuvěřitelně, snad až nesmyslně vysoký. Obě jsme k němu vzhlédly. „Bylo mi jí líto,“ pokračoval, „bál jsem se, že se zhroutí. Že to úplně rozvrátí její německý smysl pro pořádek.“ Než výtah dojel do přízemí, nikdo z nás už nic neřekl.

Ivanova poznámka o „německém smyslu pro pořádek“ pro mě byla úvodem do světa stereotypů. Připomněla mi vtip z Anny Kareniny, kterému jsem až do té doby nerozuměla, kdy Oblonskij říká o německém hodináři: „Sám byl natažen na celý život, aby natahoval hodiny.“ Jsou Němci považovaní za zvlášť spořádané a strojově přesné? Je vůbec možné, aby takoví skutečně byli? Varvara přicházela na hodinu vždycky s předstihem a pokaždé ve stejném oblečení: v bílé blůze a úzké tmavé sukni. V kabele měla vždycky tytéž tři názorné pomůcky: lahev stoličné, citron a červenou gumovou myš, předměty, které připomínaly obsah nějaké poněkud depresivní ledničky.

Ruštinu jsme měli každý den a rychle jsme začali brát tenhle seminář velmi vážně, ačkoliv jsme se v něm učili úplně základní věci, které v Rusku znalo každé malé dítě. Jednou týdně jsme měli konverzaci se skutečnou Ruskou, Irinou Nikolajevnou, která v době, kdy Petrohrad byl ještě Leningrad, učila na tamější divadelní škole. Vždycky dobíhala na hodinu s maličkým zpožděním a mluvila výlučně rusky, a to velmi živě a emotivně. Na to, že na nás mluvila jazykem, kterému jsme nerozuměli, reagoval každý po svém. Káťa vystrašeně mlčela. Ivan se s pobaveným výrazem nakláněl dopředu. Gríša mhouřil oči a v náznaku porozumění pokyvoval hlavou. Vousatý doktorand Boris provinile listoval poznámkami, jako by právě procitl z noční můry, v níž se od něj očekávalo, že rusky už umí. Jen Světlana rozuměla skoro všemu, protože srbochorvatština byla ruštině podobná.

Bostonské metro bylo úplně jiné než newyorské — jednotlivé trasy se jmenovaly podle barev, vagony byly čisté a malé, jako by šlo o dětský vláček. Přitom jimi jezdili dospělí muži s vážnými výrazy ve tvářích. Červená trasa vedla z Alewife do Braintree; po New Jersey se všemi těmi stanicemi jako Ridgefield, Glen Ridge, Ridgewood nebo Woodbridge mi absence „dž“ v názvech stanic připadala osvěžující.

Vydali jsme se s Ralphem do jednoho pekařství, které znal v North Endu. Prodávali tam sicilské trubičky cannoli, které velikostí připomínaly telefonní sluchátko, rolády jako polena a domácí sušenky zvíci sloních uší. Ralph si objednal obří šáteček s krémem. Já jsem si dala kus schwarzwaldského dortu o rozměrech dětského náhrobku.

Ralph se zapsal do přípravného kurzu pro budoucí studenty medicíny a do semináře o dějinách umění, ale uvažoval o tom, že si jako hlavní obor nakonec vybere veřejnou správu. Veřejnou správu většinou studovali vysportovaní frajírci a mně nebylo jasné, co s nimi bude, až školu dokončí. Budou z nich naši vládci? A bude Ralph jedním z nich? Nebo už jedním z nich dokonce je? Jistě, byla s ním legrace a prozatím se vcelku málo zajímal o všemožné války, ale měl v sobě cosi z amerického ideálu reprezentovaného pečlivě zastřiženým účesem, oholenou tváří, zdravou pletí, širokými rameny a posedlostí klanem Kennedyů. V jednom kuse imitoval přihlouplou rozvláčnou dikci Jacka a Jackie tak typickou pro šedesátá léta.

„Velice si tu volební kampaň užívám, paní Kennedyová,“ pronesl se zamyšleným pohledem upřeným do dálky. Ralph už si zažádal o stáž v prezidentské knihovně JFK.

Seminář Konstruované světy se konal ve čtvrtek, vždycky hodinu před obědem a tři hodiny po obědě. Před obědem měl hostující umělec Gary přednášku doprovázenou prezentací, během níž neklidně přecházel po ateliéru a své asistentce, zamlklé gotičce jménem Rebecca, uděloval čím dál méně přívětivé pokyny.

První den jsme si prohlíželi obrázky žánrových scén. Na jednom z nich parta do půl těla nahých svalnatých mužů hoblovala podlahu. Na jiném se nad zlatavým polem tyčily kombajny. Pak následovalo políčko z filmového záběru na lidi ve večerních šatech sedící v divadelní lóži a po něm kreslený obrázek nějaké párty, na kterém po sobě chlípně pošilhávali groteskně vypadající muži a ženy s koktejly v ruce.

„Není vám ta párty povědomá?“ vydechl Gary a zhoupl se na špičkách. „Koukáte na ten obrázek a říkáte si: tohle přece znám! Přesně na takový koktejlový párty jsem byl. A jestli jste na ní ještě nebyli, tak budete, to vám garantuju, že jednoho dne na ní budete. Všichni přece chcete uspět a tohle je jediná cesta, jak toho dosáhnout… Selin mi nevěří, ale jednou mi dá za pravdu.“

Nadskočila jsem. V Garyho brýlích se odrážela zmenšenina koktejlové párty. „Ale já vám věřím,“ vyhrkla jsem.

Gary se tiše zasmál. „Že by upřímnost? No já doufám, že mi věříte, protože jednoho dne tohle celý poznáte na vlastní kůži. Budete přesně vědět, co každej z těchhle lidí říká, co jí, co si myslí.“ Pronesl to, jako by to byla nějaká temná věštba. „Moc, sex, sex jakožto zdroj moci. To všecko tam je.“ Poklepal na žlučovitý obličej muže, který v jedné ruce držel sklenku martini a druhou hrál na piano. Došla jsem k závěru, že se Gary plete, že toho chlápka rozhodně nikdy osobně nepoznám. Než mi bude jednadvacet a budu moct pít alkohol, nejspíš bude mrtvý.

Následovala barevná fotografie, na níž si žena sedící u toaletního stolku nanášela rtěnku. Na fotce byla zachycená zezadu, ale její obličej se odrážel v zrcadle.

„Namalovat si tvář. Nezbytná příprava. Než začne show. Párty. Nebo představení,“ deklamoval Gary. „Jen se podívejte na její výraz. Podívejte se pozorně. Připadá vám šťastná?“

Zavládlo dlouhé ticho. „Ne,“ zamumlal nakonec hubený třeťák s vyholenou hlavou, který se buď jmenoval „Ham“, nebo to tak aspoň znělo.

„Děkuju. Ne, fakt nevypadá šťastně. Považuju tu fotku spíš za žánrovej obrázek než za portrét, protože zobrazuje typickou situaci: co to obnáší, když vytváříme sami sebe.“

Na dalším obrázku byl lept ukazující pohled na divadelní sál zpoza scény: odvrácená strana kulis, siluety tří herců a za světly ramp už jen velký černý prostor.

„Klam,“ zasípal Gary, jako by ho právě postihl nějaký záchvat. „Rámování skutečnosti. Kdo rozhoduje o tom, co vidíme a co ne?“ Začal mluvit o muzeích, která pokládáme za vstupní brány do světa umění, ale která jsou ve skutečnosti institucemi, jež umění před veřejností ukrývají. Každé muzeum vlastní desetkrát, dvacetkrát, stokrát tolik uměleckých děl, než kolik jich vystavuje. Kurátor působí jako superego, které devadesát devět procent myšlenek zamkne v temné komoře za dveřmi nadepsanými NEVSTUPOVAT. Kurátor má moc umělce proslavit, nebo zničit — zadusit ho, jednou provždy ho zašlapat do země. Čím déle Gary mluvil, tím byl rozrušenější a naštvanější.

„Máte průkazy studentů Harvardu. Ty vám otevřou lecjaký dveře. Tak proč je nepoužíváte? Proč s nima nejdete do muzeí, třeba do Foggova muzea, do Muzea srovnávací zoologie, do harvardský galerie skleněnejch modelů květin, a neřeknete jim tam, aby vám ukázali, co před váma schovávaj? Když máte průkaz studenta, musej vám to ukázat! Musej vás pustit dovnitř!“

„Tak jdeme!“ vykřikl Ham.

„Chcete? Vážně chcete jít?“ zeptal se Gary.

Byl čas na polední pauzu. Po ní jsme se měli zase sejít, vydat se do muzeí a tam se domáhat, aby nám předvedli, co před námi tají.

Byla jsem v semináři z prváku jediná, a tak jsem se šla sama najíst do jídelny pro prváky. Na tmavých, dřevem obložených stěnách visely portréty starých mužů. Strop byl tak vysoko, že na něj nebylo skoro vidět, ale když se člověk opravdu snažil, zahlédl shluk bledých teček, zjevně hrudek másla, které se tam rozverným studentům podařilo namrskat někdy ve dvacátých letech. Nejspíš to byli pěkní pitomci. Sporé světlo v místnosti pocházelo z několika vysokých úzkých oken a pár masivních lustrů z paroží. Kdykoliv praskla žárovka, musel údržbář vyšplhat po nastavovacím žebříku, opatrně se vnořit do parohů, aby se někde nenapíchl, a natáhnout se k té správné objímce.

Když jsem si od výdejního pultu odnášela sendvič s falafelem, všimla jsem si, že u jednoho okna sedí nad otevřeným kroužkovým blokem Světlana ze semináře ruštiny.

„Ahoj Soňo!“ zavolala na mě. „Zrovna jsem si říkala, že si s tebou musím promluvit. Ty chodíš na lingvistiku, že jo?“

„Jak to víš?“ Povytáhla jsem si židli naproti ní.

„Zahlídla jsem tě, když jsem se tam byla minulý týden na zkoušku podívat.“

„Já jsem tě tam neviděla.“

„Dorazila jsem dřív. Všimla jsme si tě, když jsi přišla. Tebe člověk jen tak nepřehlídne. Myslím to doslova. Samozřejmě díky tý tvý výšce, ale není to jen tím.“ Mezi žijícími členy své rodiny bez rozdílu pohlaví jsem byla bezkonkurenčně nejvyšší. Bratranci a sestřenice tvrdili, že je to tím, co v Americe jím a jaký tu vedu pohodlný život. „Máš pozoruhodnou tvář. Taky jsem si pohrávala s myšlenkou, že bych chodila na lingvistiku. Jaký to je?“

„Jde to,“ řekla jsem. Pověděla jsem jí o ohništích, která si hloubily turkické kmeny, a o tom, jak se v průběhu času v závislosti na geografické poloze proměňovaly hlásky.

„To je zajímavý.“ Vyslovila slovo „zajímavý“ téměř dychtivě. „Určitě je to mnohem zajímavější než Úvod do psychologie, jenže já na psychologii v zásadě chodit musím, protože otec je psychoanalytik. Významný jungián. Založil časopis, který se jako jediný v Srbsku seriózně zabývá psychoanalýzou. Pak se ze dvou jeho pacientů stali opoziční předáci a vládnoucí strana začala na tátu tlačit. Chtěli jejich záznamy. I když spadeno na něj měli už předtím.“

Uvažovala jsem o tom, co mi Světlana říká, a zároveň se snažila udržet kuličky falafelu v sendviči. „A dostali nakonec ty záznamy?“

„Ne. Žádný neexistovaly. Otec má fotografickou paměť, nikdy si nic nepíše. Já jsem pravý opak, úplná grafomanka. Vlastně je to docela smutný. Podívej, kolik už jsem si udělala poznámek, a to je teprve druhý týden od začátku školy.“ Zalistovala blokem a předvedla mi spoustu listů popsaných z obou stran drobným rukopisem plným kudrlinek. Pak vzala vidličku a nabrala na ni pečlivě sestavené sousto salátu.

„Náš byt prohledávali vojáci,“ pokračovala. „Hledali ty imaginární záznamy. Přišli v uniformách v jedenáct večer a převrátili byt vzhůru nohama — dokonce i můj pokoj a pokoje mých sourozenců. Všechny hračky nám vysypali z krabic na podlahu. Měla jsem novou panenku a ta se rozbila.“

„To je strašné,“ vydechla jsem.

„Zatáhlo se za provázek a ona říkala mama,“ vysvětlila mi Světlana. „Když ji hodili na zem, opakovala mama tak dlouho, dokud do ní jeden z nich nekopl. V tátově pracovně vytrhali stránky z knížek, rozházeli veškerý papíry, zdemolovali zeď. V koupelně rozmlátili všechny kachlíky. V kuchyni vysypali na zem mouku, cukr a čaj, když v dózách pátrali po páskách s nahrávkami. Můj bráška jednoho z nich kousnul a oni ho praštili do obličeje. Sebrali nám všechny kazety. Sebrali všechny moje elpíčka od U2. Nebyla jsem k utišení. A máma byla na tátu hrozně naštvaná.“ Světlana vzdychla. „To snad není možný,“ poznamenala. „Tohle je náš první normální hovor a já na tebe hned nahrnu svoji emocionální zátěž. Tak to by stačilo. Řekni mi něco o sobě. Ty se chceš na lingvistiku specializovat?“

„Ještě nevím. Chtěla bych dělat umění.“

„Takže ty jsi umělkyně? Moje matka je taky umělkyně. Nebo… bývala. Pak se z ní stala architektka, potom návrhářka a teď je napůl šílená a v podstatě nezaměstnaná. Chodíš na nějaký semináře o umění už teď?“

Vyprávěla jsme jí o Konstruovaných světech, o tom, kolik toho před námi muzea ukrývají a že náš seminář zřejmě chystá nějaký druh přepadení.

„Na takový seminář bych rozhodně neměla nervy,“ prohlásila. „Pokud jde o akademickou oblast, jsem tradicionalistka. To je taky důsledek otcova vlivu. Když mi bylo pět, v podstatě mi řekl, které knihy bych si měla přečíst, a já je čtu dodnes. Asi ti připadám děsně nudná, že jo?“

„Ty chceš dělat taky psychoanalýzu?“

„Ne, já chci studovat Josifa Brodského. Proto chodím na ruštinu. Jo, mimochodem, mám špatný zprávy. Už nebudeme na ruštinu chodit spolu. Musela jsem se zapsat na jinou hodinu, abych stíhala cvičení z psychologie.“

„To je škoda.“

„Já vím, vyhovovalo mi chodit na ruštinu hned ráno. Ale neboj, myslím, že bydlíme ve stejný budově. Taky v Matthews, že jo? Já jsem ve čtvrtým patře. Takže se asi stejně budeme často vídat.“ Byla jsem dojatá a polichocená tím, jak si byla jistá. Napsala jsem si na dlaň její telefonní číslo, ona si to moje poznamenala do diáře. Hned bylo jasné, že já jsem z nás dvou ta impulzivnější — ta, která se tolik nestará o akademickou tradici a osobní bezpečnost a ke všem situacím přistupuje pokaždé tak, jako by je zažívala poprvé —, zatímco Světlana uznávala pravidla a systémy, zapisovala si informace do míst k tomu určených a sebe samu vnímala jako dědičku staleté historie lidstva i jeho závazků. Bylo zřejmé, že se vzájemně srovnáváme, že se snažíme zjistit, který z těch dvou přístupů ke světu je lepší. Nešlo ale o žádnou soutěž, spíš o experiment; ani jedna z nás totiž nebyla schopná se změnit a v tom, jak jsme jedna druhou sledovaly, se neoddělitelně mísily obdiv s lítostí.

Odpoledne jsme se seminářem Konstruované světy vyrazili do Přírodovědného muzea, kde jsme viděli párek bažantů, kteří patřili Georgi Washingtonovi, mořskou želvu ze sbírky Henryho Davida Thoreaua a „asi milion mravenců“, u nichž bylo uvedeno, že se jedná o „oblíbence E. O. Wilsona“. To, že E. O. Wilson byl schopný si ve zdánlivě nekonečném mravenčím světě najít svůj milion oblíbenců, na mě udělalo dojem. Prohlédli jsme si taky údajně největší lebku dosud žijícího druhu krokodýla, která se nachází ve světových muzeálních sbírkách. Když onomu krokodýlovi rozřízli břicho, našli v něm koně a pětasedmdesát kilo kamenů.

Poté co jsme hodinu postávali na vrátnici a dotírali na tamější personál, nám nakonec zavolali někoho, kdo nás zavedl do depozitáře a ukázal nám věci, které nebyly v expozicích. Jednou z nich bylo novozélandské dioráma — sádrová louka posetá zvetšelými vycpaninami ovcí, mezi nimiž se vyjímali kiwi a pštros emu, oba prožraní od molů. „Snažíme se je dezinfikovat a opravovat akrylovou přízí,“ vysvětlil nám zaměstnanec muzea.

„Akrylovou přízí?“ podivil se Gary. „Proč ne vlnou?“

„No, tu jsme zkusili jako první, ale akrylová příze líp drží.“

„Vidíte,“ vrhl na nás Gary významný pohled, „jaký tu na nás zkoušej triky?“

Taky jsme viděli spoustu polámaných sádrových postav indiánů. Zejména školní skupiny si na nich prý zkoušely své umění boje.

„Takže tohle se před náma snaží kurátoři utajit,“ poznamenal Ham u bizona, kterému z rozpáraného břicha čouhala výplň.

Gary se pochmurně uchechtl. „A myslíte, že v Metropolitním nebo ve Whitneyové muzeu je to jiný? Kdepak, chlapče, ujišťuju vás, že ve všech depozitářích najdete vnitřnosti a krev, v tý či oný podobě.“

Ralphův spolubydlící se jmenoval Ira, což byla domácká verze jména Iron Dog, Železný pes. Ira byl indián a ve skutečnosti se měl jmenovat spíš Ironing Dog, Žehlící pes, protože se nad ránem často oháněl žehličkou. Jinak to ale byl ideální spolubydlící: hodný, zdvořilý, s o něco starší přítelkyní studující práva, takže skoro nikdy nebyl doma, vlastně jen tu a tam si za kuropění přišel vyžehlit pár košil.

Jednou večer, když byl Ira zrovna na koleji právníků, jsem zašla k Ralphovi, abych se tam učila. Ralph si četl Listy federalistů. Já jsem četla „Ninu na Sibiři“, text napsaný speciálně pro studenty, kteří s ruštinou začínali. První kapitola se jmenovala „Dopis“.

1. DOPIS

Ivanův otec otevřel dveře. „Kdo je tam?“

„Dobré ráno, Alexeji Alexejiči,“ řekla Nina. „Je Ivan doma?“

Ivanův otec neodpověděl. Jen tam stál a hleděl na ni.

„Promiňte,“ řekla Nina a zopakovala otázku: „Je Ivan doma?“

„Proč jen jsme ho nikdy nechápali?“ zeptal se Ivanův otec velmi pomalu.

„Promiňte, ale já asi nerozumím,“ řekla Nina. „Kde je Ivan?“

„To ví jen Bůh,“ řekl Ivanův otec. Vzdychl. „Víš, kde je jeho pokoj. Na stole je dopis.“

V Ivanově pokoji bylo cosi v nepořádku. Okno bylo otevřené. Židle byla převrácená. Na stole ležela Ninina fotografie. Rámeček byl rozbitý.

„Moje fotografie!“ Nina vzala dopis, otevřela ho a četla.

Nino!

Až tohle budeš číst, budu na Sibiři. Nechal jsem dizertační práce, protože částicová fyzika už mě nezajímá. Budu žít a pracovat v Novosibirsku, v kolchozu Jiskra Sibiře, kde žije můj strýc. Myslím, že to tak bude lepší. Vím, že to pochopíš. Odpusť, prosím. Nikdy na tebe nezapomenu.

Tvůj Ivan

Nina pohlédla na Ivanova otce. „Co to znamená?“ zeptala se. „To je vtip? Znám Ivana a vím, že chce dokončit svou dizertaci. Jak by mohl zanechat fyziky? Píše, že to pochopím, ale já to nechápu.“

Ivanův otec si dopis také přečetl. „Ano,“ řekl.

„Myslí to vážně?“

„To ví jen Bůh.“

„Ale jestli je Ivan opravdu na Sibiři, musíme ho najít.“

Ivanův otec na ni pohlédl.

„Vy nechcete najít svého syna?“

Ivanův otec mlčel.

„Na shledanou,“ řekla Nina.

Ivanův otec neodpověděl.

Text byl napsán důmyslně, jen s využitím té gramatiky, kterou jsme zatím znali. Protože jsme ještě nebrali dativ, nemohl Ivanův otec dát dopis Nině, ale musel říct: „Na stole je dopis.“ Protože jsme ještě nebrali slovesa pohybu, nikdo neřekl: „Ivan odjel na Sibiř.“ Místo toho Ivan napsal: „Až tohle budeš číst, budu na Sibiři.“

Příběh působil strojeně, ale když ho člověk četl, měl přesto pocit, jako by byl naprosto pohlcený tím smyšleným světem, světem, jehož realita se řídila gramatickými omezeními a v němž platilo, že co studenti semináře Úvod do slavistiky neuměli pojmenovat, to neexistovalo. Nebylo žádné „odjel“ nebo „poslal“, žádný úmysl nebo příčinná souvislost — jen nevysvětlitelné jevy a stavy.

Přistihla jsem se, že čtu Ivanův dopis pořád dokola, jako by ho napsal mně, a snažím se přijít na to, kde je a jestli mě miluje, nebo ne.

Na semináři Otázky formy v dokumentárním filmu jsme si pouštěli němý film z třicátých let nazvaný Muž z Aranu, který se odehrává na jakémsi irském ostrově. Žena na něm kolébala dítě. Dost dlouho. Poté muž harpunoval velrybu a pak cosi škrábal nožem. Objevil se titulek: „Výroba mýdla“. Nakonec muž i žena ryli nějakými klacky do země: „Navzdory velmi neúrodné půdě lidé na Aranu pěstují brambory.“

Nic nudnějšího jsem v životě neviděla. Vyžvýkala jsem během toho filmu devět žvýkaček za sebou, jen abych sama sebe přesvědčila, že jsem pořád naživu. Kluk přede mnou usnul a začal chrápat. Profesor si toho nevšiml, protože sám po první půlhodině odešel. „Už jsem ten film několikrát viděl,“ vysvětlil nám.

Na semináři nám pak objasnil, že v době, kdy film vznikl, se na Aranu už padesát let velryby nelovily. Aby režisér mohl tuhle dávnou tradici zachytit ve filmu, musel si dovézt harpunu z Britského muzea a naučit s ní ostrovany zacházet. Když tohle všechno víme, zeptal se pak profesor, můžeme ten film skutečně označit za dokument? Načež jsme o tom museli hodinu diskutovat. Nevěřila jsem vlastním uším. Tohle má být rozdíl mezi dokumentem a hraným filmem? Tímhle se máme zabývat? Mě mnohem víc zajímalo, jestli je profesor milý a jestli nás má rád. „Připadá mi nesmírně zajímavé, že si myslíte, že existuje — nebo by měla existovat — správná, nebo špatná odpověď,“ řekl shovívavě jednomu ze studentů. Na konci semináře se jiný student omluvil, že se příští týden nemůže zúčastnit, protože jede navštívit svého bratra do Prahy.

„Asi bych si nemohl ten seminář nechat nahrát na audiokazetu, že ne?“ zeptal se.

„To by přece bylo naprosto k ničemu,“ odvětil profesor přátelsky. „Nemáte ten dojem?“

Ve čtvrtek jsem dorazila na ruskou konverzaci o něco dřív. Byl tam jen Ivan. Četl knihu s titulem v neznámém jazyce, ale s povědomým přebalem; dominoval mu obrázek dvou rukou vyhazujících do vzduchu buřinku.

„To je Nesnesitelná lehkost bytí?“ zajímala jsem se.

Ivan vzhlédl od knihy. „Jak to víš?“

„V anglickém vydání má stejný přebal.“

„Hm. Já už myslel, že umíš maďarsky.“ Zeptal se, jestli se mi kniha v angličtině líbila. Zauvažovala jsem, zda zalhat.

„Ne,“ řekla jsem. „Asi bych si ji měla přečíst znovu.“

„Aha,“ podivil se Ivan. „Takže takhle to u tebe funguje?“

„Jak to myslíš?“

„Že si přečteš knihu, ona se ti nelíbí, a tak si ji přečteš znovu?“

Postupně se do třídy začali trousit další studenti a nakonec se objevila i učitelka, Irina, která měla na svetříku přišitou půlku mexické vesnice: maličké panenky s vlásky z příze, osly s přízovými hřívami a kaktusy s ostny ze žlutých nití. Nenabarvené vlasy měla sepnuté do sněhobílého francouzského drdolu, pronikavý pohled bystrých tmavých očí působil, jako by se nezměnil od dob, kdy byla Irina ještě holčička.

Ihned začala vydávat pokyny, kterým nikdo z nás nerozuměl, někomu přikázala, ať si sedne, jinému, ať vstane. Nakonec nám došlo, že od nás chce, abychom postupně po dvojicích přehráli úvodní dialog z „Niny na Sibiři“. Dívky měly představovat Ninu, kluci Ivanova otce.

Já jsem byla přiřazena k Borisovi, tomu, co pořád vypadal, jako by právě prožíval nějakou noční můru. Ukázalo se, že ruštinu studuje proto, aby mohl v archivech studovat materiály o pogromech. Z vět Ivanova otce si nepamatoval ani jednu. Stáli jsme tam a on měl říct: „Proč jen jsme ho nikdy nechápali?“

„Povězte mi o Ivanovi,“ snažila jsem se mu napovědět. „Chápali jsme ho?“

„Ach, Ivan,“ on na to, „ach, můj syn.“

Pak jsem musela scénku sehrát s Ivanem, který ji znal a všechno odříkal správně. Jako malý se tam za železnou oponou jeden rok rusky učil. Později mi došlo, že na moji otázku „Myslí to vážně?“ měl odpovědět „To ví jen Bůh.“ Ale on řekl: „Ano, podle mě je to vážné.“

Na lingvistickém semináři jsme dostali za úkol udělat rozhovor se dvěma rodilými mluvčími angličtiny z různých regionů a zjistit, jak používají slova „hostina“ a „hody“. Hannah měla za to, že „hostina“ je formálnější, slavnostnější. Podle Angely, která pocházela z Filadelfie, byly hody něco folklórního a nejspíš se to používalo hlavně na Západě a Středozápadě.

„Hody? To se u nás vůbec neříká,“ namítla Hannah, která vyrostla v St. Louis.

„Tak jak teda říkáte tomu, když se u velkýho stolu sejde hodně lidí a společně hodujou?“

„Nevím. Pokud jedí krocana, tak je to nejspíš večeře na Den díkůvzdání. Ale jinak… asi recepce.“

Recepce, zapsala jsem si. „Ne, vlastně ne recepce,“ opravila se Hannah. „Napiš tam banket.“

Pak se Angela a Hannah začaly dohadovat, jestli Boží hod velikonoční nějak souvisí s Poslední večeří Páně a jestli lze Poslední večeři považovat za banket. Následně začaly řešit rozdíl mezi jídlem a občerstvením. Hannah tvrdila, že záleží na tom, jestli jde o něco teplého, nebo studeného.

„Tak to teda nesouhlasím,“ odporovala jí Angela. „Podle mýho názoru,“ prohlásila, jako by to právě vyčetla v nějaké odborné příručce, „se dá za jídlo považovat to, u čeho si sedneš a relaxuješ. Pokud něco hltáš ve spěchu, je to jen občerstvení.“

„I když jsou to třeba lasagne?“

„Já lasagne nejím.“

„Ale víš, jak to myslím.“

„Pokud jíš lasagne na stojáka mezi dvěma seminářema, je to občerstvení.“

„To je prostě jen snaha vyvolat soucit,“ prohlásila Hannah po krátké odmlce. „Abys pak mohla tvrdit: ‚Já dneska musela udělat tolik práce, že jsem ani neměla čas na pořádný jídlo.‘ Mimochodem,“ vyjekla podrážděně, „už asi deset minut někdo klepe.“

Otevřely se dveře a v nich stála Světlana. „Ještě nespíte?“

„Ne, zrovna jsem se chystala ven,“ ujistila jsem ji. „Dík za pomoc s úkolem, holky,“ řekla jsem Hannah a Angele. Tohle bylo na kolejích nejlepší: že člověk mohl tak snadno vypadnout. Ačkoliv jsem ještě před okamžikem byla vtažená do hádky, kterou jsem v podstatě sama způsobila, stačilo jen říct „Tak zatím čau“ a prostě odejít.

Když jsem si oblékala bundu, přejela jsem náš pokoj pohledem a snažila se ho vidět Světlaninýma očima. Stěny byly pořád skoro holé, až na plakát s Einsteinem, Angelinu vlaječku s logem Harvardu a nějaké certifikáty, které Hannah vytiskla na počítači. Jedním z nich byl „Diplom za prokrastinaci“, který udělila sama sobě. Pro mě vyrobila „Diplom pro nejlepší spolubydlící“, což bylo smutné, protože to naznačovalo, jak moc Hannah touží po tom, aby ji lidé měli rádi, a taky to vlastně bylo nepřímo namířené proti Angele. Takže jsem si ho nikam nepověsila.

Světlana chtěla, abychom společně napsaly a ilustrovaly příběh prodchnutý mravní zkažeností a dekadencí. V obchodě jsme si koupily štos barevných papírů, lepidlo, fixy a časopis Vogue. „Myslím, že moje spolubydlící má laryngitidu,“ poznamenala Světlana a přihodila do košíku nějaký bylinkový čaj. „Anebo s náma prostě jen nechce mluvit. Ať tak nebo tak, měla by se trochu socializovat.“

Postavily jsme se do fronty u pokladny. Když jsem vytáhla svou koženou klíčenku, která mi zároveň sloužila i jako peněženka, Světlana mě gestem dlaně zarazila. „Já to zaplatím. Moje rodina má spoustu peněz,“ prohlásila. Nechápala jsem, jak to myslí. Copak jsme my všichni neměli spoustu peněz? Odpočítala jsem drobné přesně na půlku nákupu kromě toho čaje. „Jak myslíš, ale není to nutný,“ řekla Světlana, strčila peníze do kapsy a zaplatila kreditkou.

Ve společné místnosti Světlanina apartmánu byl na zemi pestrobarevný marocký koberec, na něm dva jasně červené sedací vaky, na stěně plakát R.E.M., reprodukce nějakého Klimtova obrazu, reprodukce černobílé fotky od Ansela Adamse a police plné luxusně vypadajících výstavních katalogů a knih o umění. U okna stálo několik větších květináčů se stromky a jeden ze tří stolů byl téměř zakrytý plastikovými kelímky s různými dalšími rostlinami: z jednoho pučela bledá poupata, z jiného vyrůstal sytě zelený mech, z dalších záhadné sukulenty.

Na zemi seděla s pájkou v ruce snad nejhubenější holka, jakou jsem kdy viděla. Byla to Světlanina spolubydlící Valerie a právě sestavovala rádio.

„Jak se vede Floře?“ zeptala se jí Světlana.

„Žádná změna,“ ušklíbla se Valerie a vrhla pohled k jedné z ložnic. Na horní palandě jsem tam otevřenými dveřmi zahlédla vojenský spacák a z něj trčící kštici kudrnatých vlasů.

„Floro? Nespíš?“ zavolala Světlana. Kštice se zavrtěla. „Přinesla jsem ti nějaký čaj. Není možný, abys prostě nemluvila jen proto, že se ti nechce.“ Napustila vodu do bílé rychlovarné konvice a do hrnečku ve tvaru ananasu hodila dvě lžičky sypaného čaje, který koupila. „Floro, tohle je moje kamarádka Selin.“

„Ahoj,“ zavolala jsem na Floru.

Odpovědí mi bylo ticho.

„Tvrdí, že nemůže mluvit,“ vysvětlila mi Světlana. „Studuje botaniku, takže v jejím případě skutečně platí nomen omen. Specializuje se na kapradiny. Což je taky příznačný. Kapradiny jsou takový záhadný a dokážou přežít skoro všude. Víš, že některý kapradiny jsou starší než dinosauři? Stovky milionů let. Jsou i takový, co ani nepotřebujou růst v zemi. Ve slovanských bájích se traduje, že když najdeš semínko kapradiny, získáš schopnost být neviditelná. Kapradiny samozřejmě ve skutečnosti žádný semínka nemají.“ Vůbec se nesnažila ztišit hlas, přestože Flora ležela jen pár metrů od nás. Zalila čajovou směs v hrnku vařící vodou a zamíchala ji lžičkou.

„Pěkně to smrdí,“ poznamenala Valerie. „Chudák Flora.“

Světlana odnesla hrnek do Flořiny ložnice a podala jí ho nahoru na palandu. Spacák se zavlnil a vynořila se z něj široká tvář s obrovskýma očima.

„Dík,“ řekla Flora, ale nezdálo se, že by měla skutečně radost.

„Vypij to,“ pravila Světlana věcně a vrátila se do společné místnosti. „Pojď, půjdeme ke mně, ať nerušíme Valerii.“

Ve své jasně osvětlené ložnici měla Světlana lávovou lampu, stereo soupravu, knihovnu plnou knížek a cédéček a plakát s komiksem Edwarda Goreye, v němž viktoriánské děti houfně umíraly strašlivou smrtí. Na posteli trůnil plyšový pásovec. Zeptala jsem se Světlany, jak došly se spolubydlícími k rozhodnutí, kdo dostane samostatnou ložnici, a jestli plánují, že se budou střídat. „Je to trošku trapný,“ vzdychla. „Val a Flora se chtěly střídat, ale přesvědčila jsem je, že by to bylo nepraktický, a navrhla jsem, že budeme losovat. No a představ si, že samostatný pokoj jsem si vylosovala já, jako bych to měla celý předem naplánovaný. Ale upřímně, někdy si říkám, že takhle je to pro nás pro všechny nejlepší. Valerie je tak hrozně hodná, že jí je podle mě jedno, jestli má samostatný pokoj, nebo ne, a Flora zase netouží po soukromí tak moc, jak bys možná myslela. Potřebuje hlavně pozornost a pocit jistoty, takže Val je pro ni ideální spolubydlící. A taky — já vím, že to bude znít hrozně, ale myslím, že svým způsobem jsem komplikovanější než Val a Flora. Některý lidi jsou prostě komplikovanější než jiný. Nemyslíš?“

„Asi jo,“ řekla jsem.

„A pro ty je soukromí důležitější.“ Pak mi Světlana popsala rodinné prostředí, ze kterého její spolubydlící pocházely, jako by mluvila o románových postavách. Flořini rodiče by byli radši, kdyby jejich dcera místo studií pracovala v rodinném obchodě, přestože od Harvardu dostala plné stipendium. Otec měl prý zakázáno jí volat, ale stejně to občas dělal a tahal z ní peníze, které si vydělala tím, že myla nádobí na koleji Mather, kde bydleli sportovci, kteří toho spoustu spořádali a dělali řadu nechutností, třeba míchali kečup s jablečným pyré, a brigádníci jako Flora to po nich museli uklízet.

Valerie byla ten nejpohodovější člověk na světě, ale citlivým tématem pro ni byl její bratr, jen o dva roky starší, ale už úspěšný držitel bakalářského titulu z matematiky. V patnácti se mu podařilo rozluštit nějakou složitou šifru a díky tomu ho naverbovala CIA.

„Asi si umíš představit, jak je to těžký,“ prohlásila Světlana. „Valerie je úžasně chytrá, ale v žádným oboru se zatím neprojevila jako génius, takže teď neví, co se sebou. Studovat matematiku by pro ni znamenalo věčně se srovnávat s bráchou. Zároveň je ale přesvědčená, že matematika je jediná seriózní disciplína, vlastně to jediný, čím má smysl se zabývat. Jenže jak se má odlišit od bratra, když by všechno, čeho dosáhne, musela poměřovat jeho úspěchem? Přijali ji do semináře pro talentovaný fyziky, kam berou jen ty nejlepší prváky. Mezi pětadvaceti nejnadanějšíma prvákama na Harvardu patří možná ke třem nejlepším, jenže místo aby z toho měla radost, stydí se, že je na podobný úrovni jako ostatní, protože když byl v prváku její brácha, chodil už do magisterských seminářů.“

Příběh, který chtěla Světlana společně vytvořit, měl být o sexuálním zasvěcení neúspěšného ruského zloděje aut v Paříži. Hrdina se jmenoval Igor a představoval ho kluk sedící na skále z reklamy na kolínskou ve Vogue. Světlana vystřihla z fotky jeho postavu, nalepila ji na čistý papír a se značnou sebejistotou dokreslila zbytek scény, aniž zaváhala nad jediným detailem.

„Kreslím jako malý dítě, ne aby ses mi smála,“ varovala mě. Igor seděl pod holou žárovkou na holé matraci a nohy si máčel ve škopku, vedle nějž stál popelník, telefon s otočným číselníkem a pár prázdných lahví. Otevřenými dveřmi za ním byl vidět záchod se splachovadlem na řetízku a zvednutým prkénkem.

Igor se cítil skleslý, napsala Světlana. Už dva týdny se živil jen chlebem s hořčicí. Hořčici ukradl ze stolku v kavárně.

„Ty jo,“ poznamenala jsem, „a za těchhle okolností má prožít sexuální zasvěcení?“

Světlana přikývla. „Takový věci se stávají, když je nejmíň čekáš.“ Toho večera vykouřil svou poslední cigaretu a dopil poslední lahev vodky, kterou v bytě nechala jeho bývalá přítelkyně, dopsala Světlana.

„On měl přítelkyni?“

„Jo, ale z nějakýho důvodu s ním odmítala spát. A pak ho opustila. A Igor kromě ní v Paříži nikoho nezná. Takže když zazvonil telefon, byl přesvědčený, že to musí být omyl. Ale i tak to zvedl.“

Na druhém konci byla záhadná dívka, která Igorovi navrhla, ať se s ní sejde v klubu Zodiac. Igor tam došel, posadil se k baru a objednal si pivo. V klubu byla jediná dívka, popíjela nějaký nazelenalý koktejl a Igora si vůbec nevšímala. Igor chvíli čekal, ale nikdo jiný se neukázal. A tak se zeptal dívky s koktejlem, jestli by si s ním nezatancovala.

Ta mu ale řekla, že s nikým tancovat nesmí, protože je Hitlerova dcera.

Stejně nečekaně, jako se zjevila v mém pokoji, mi Světlana v půl dvanácté sdělila, že už musí jít spát. „Pokud jde o spánek, jsem tak trochu pedant,“ řekla na vysvětlenou a vstala.

Ve společné místnosti se z Valeriina rádia ozývalo praskání. Takže opravdu fungovalo. „No konečně,“ vydechla. „Dělám na tom už od dopoledne.“ Zahýbala nějakým drátkem a ze šumu se vyloupl lidský hlas. „Já se v žádném případě evangelia nezříkám,“ pronesl.

Sylabus Konstruovaných světů sestával z Garyho oblíbených knih a filmů a nezatěžovaly ho žádné konkrétní termíny ani úkoly. Měli jsme prostě číst knihy, dívat se na filmy a na semináři o nich debatovat. Debaty nebyly nic moc, protože každý zpravidla před seminářem četl nebo viděl něco jiného.

„To vám vážně mám dávat zadání jako malejm dětem?“ ptal se zoufale Gary, když se ukázalo, že v celém semináři se už zase nenašli dva lidi, kteří by přečetli nebo shlédli totéž dílo. „Tak dobrá. Do příště si všichni přečtěte Naruby.“

Zpočátku jsem se na knihu těšila, protože Gary tvrdil, že Naruby je o muži, který se rozhodl žít podle estetických, nikoliv morálních principů, což bylo něco, co Světlana nedávno řekla o mně: že já se řídím estetickými principy, zatímco ona, vychovaná západní filozofií, je odsouzená k ubíjející nudě života podřízeného principům etickým. Nikdy předtím mě nenapadlo uvažovat o etice a estetice jako o protikladech. Myslela jsem, že etika je estetika. Etiku v mých očích reprezentovalo zlaté pravidlo, což byla v zásadě estetická norma. Právě proto je přece „zlaté“, stejně jako v estetice zlatý řez.

„Copak to není tak, že lhát nebo krást se nemá právě proto, že to není hezké?“ zeptala jsem se. Světlana prohlásila, že v životě nepoznala nikoho tak silně esteticky založeného.

Myslela jsem si, že Naruby bude kniha o někom, kdo vidí věci podobně jako já — o někom, kdo se snaží žít život nezkažený leností, zbabělostí a konformismem. To jsem se ovšem spletla; byla to spíš kniha o interiérovém designu. V těch vzácných okamžicích, kdy se hlavní hrdina nesnažil proniknout do subracionálních hloubek čalounění, se věnoval přípravě jídel pouze z černých surovin, rozmlouvání s želvou posázenou drahokamy a formulování myšlenek jako „Všechno je syfilis“. A tohle že má být život podle kritérií estetiky?

V literárním semináři jsme brali Balzaca. Ten se na rozdíl od Dickense, k němuž byl někdy přirovnáván, vůbec nezaobíral problémy dětí a byl naprosto nezábavný. Děti ho nezajímaly ani trochu, v jeho světě se téměř nevyskytovaly. Jeho postoj vůči nim byl přezíravý až pohrdavý, a ačkoliv Balzac jistě dokázal být duchaplný, skutečně vtipný nebyl nikdy, rozhodně ne tak jako Dickens. Zatímco profesor hovořil, začal ve mně bobtnat lehce ublížený pocit. Připadalo mi, že i vůči mně by byl Balzac nejspíš přezíravý a pohrdavý. Ne že bych byla úplné dítě, ale ani já jsem za sebou neměla žádnou historii ani nic jiného. Zároveň ale bylo vzrušující představit si, že existuje svět — „monde“, jak profesor do omrzení opakoval —, který je naprosto jiný než všechno, co jsem až dosud zažila nebo dokázala.

2. TELEFONNÍ ČÍSLO

Nina celý týden přemýšlela o Ivanovi.

Na hodině fyziky: „Copak mě Ivan nemiluje?“

V tramvaji: „Proč Sibiř? A proč nic neřekl?“

V laboratoři: „Brzy jistě zavolá a vše vysvětlí.“

Uplynuly dva týdny. Ivan nezavolal. Nina stále znovu četla jeho dopis.

Nina znovu zaklepala u dveří Ivanova bytu. Dlouho nikdo neotvíral. Konečně se ozval Ivanův otec: „Kdo je tam?“

„To jsem já, Nina.“

Ivanův otec pomalu otevřel.

„Musím Ivana najít, Alexeji Alexejiči,“ řekla Nina. „Kde by mohl být? Myslíte, že je u své matky?“

Ivanův otec vzdychl. „V dopise píše, že je u mého bratra.“

„Můžete bratrovi zavolat a zeptat se, jestli je to pravda?“

„Vyloučeno,“ řekl Ivanův otec.

„Alexeji Alexejiči, prosím. Potřebuji vaši pomoc.“

Ivanův otec vzal pero a pomalu napsal číslo. „Tohle je jeho číslo,“ řekl. „Už sem nechoď, prosím.“

Nina si vzala číslo a dala ho do tašky. „Děkuji,“ řekla.

Dlouho poté, co odešla, stál Alexej Alexejič u okna a díval se za ní. „Znovu můj bratr!“ pomyslel si s hořkostí. „Nejdřív má žena, teď můj syn…“

Doma Nina zavolala na číslo, které jí dal Ivanův otec.

Ozval se ženský hlas. „Laboratoř kosmologie a fyziky elementárních částic.“

Nina byla překvapená a mlčela.

„Haló? Haló?“ opakovala žena. „Je tam někdo?“

„Promiňte,“ řekla Nina. „To není kolchoz Jiskra Sibiře?“

„Ne. Tady je Laboratoř kosmologie a fyziky elementárních částic Novosibirského vědeckého centra, které patří pod Ruskou akademii věd.“

„Hledám mladého fyzika Ivana Alexejiče Bažanova. Pracuje ve vaší laboratoři?“

Chvíli bylo ticho. „To jméno neznám,“ řekla žena a pak bez rozloučení zavěsila.

Seděli jsme s Ralphem u něj v pokoji a četli. On hltal Canterburské povídky. Z nějakého důvodu je potřeboval toho dne za každou cenu dočíst. Já jsem se prokousávala druhou částí příběhu o Nině. Pak jsme zašli do videopůjčovny a vybrali si film. Bylo pozdě a všechno, co jsme chtěli, bylo vypůjčené. Nakonec jsme se rozhodli pro cizí film nazvaný Dar. Na obalu kazety byla fotografie ženy zabalené jako dárek, s tváří zakrytou šátkem a pažemi převázanými velkou červenou mašlí: „Dojemný příběh postižené manželky, která dá svému muži k výročí svatby dar, jaký nečekal: novou ženu!“

Vrátili jsme se do kampusu a v suterénu našli prázdnou místnost s videopřehrávačem. Ukázalo se, že film je ve skutečnosti sžíravou kritikou systému britského zdravotnictví z pohledu stárnoucího dělnického páru z Yorkshiru. Žena byla invalidní kvůli „chybě chirurga, kterýmu se dostala pod kudlu“. Dvě a půl hodiny ji manžel tlačil na vozíku od jednoho doktora k druhému a ona pronášela hlášky, kterým jsme kvůli jejímu yorkshirskému přízvuku nerozuměli. Oním dárkem k výročí byl kovový bederní pás. Žádná jiná žena.

Světlana a já jsme se vydaly metrem do čtvrti Brookline, do ruského obchodu, kde mimo jiné půjčovali videokazety. Trať té linky vedla prostředkem dvouproudé silnice lemované jakoby neustále se opakujícími kostely, hřbitovy, nemocnicemi a školami: institucemi, jichž měl Boston zřejmě neomezené zásoby. Světlana mi vyprávěla, co se jí v noci zdálo: že šla do Taco Bell a musela tam sníst burrito z lidského masa.

„Věděla jsem, že táta se bude zlobit, když ho sním, ale že zároveň potají doufá, že to udělám,“ vykládala mi hlasitě Světlana, aby přehlušila rachot jedoucího metra. „Jasně, burrito zjevně symbolizuje falus, lidský falus: je to na jedný straně tabu, podobně jako kanibalismus, ale zároveň něco, co stejně musí vstoupit do tvýho těla. Takže to naznačuje, že otec má podle mě rozporuplný pocity, pokud jde o moji sexualitu.“

Přikývla jsem a očima přelétla po zbytku osazenstva našeho vagonu. Naprosto netečná starší žena se šátkem na hlavě zabodávala pohled do podlahy.

„Někdy přemýšlím o muži, se kterým přijdu o panenství,“ pokračovala Světlana. „Jsem si v podstatě jistá, že k tomu dojde ještě před bakalářkama. Měla jsem vztahy, který byly intelektuálně erotický, ale fyzicky nikdy k ničemu nedošlo. V mnoha ohledech si připadám jako taková sexuální bomba čekající na explozi. Holky z našeho pokoje jsou úplně jiný. Flora si myslí, že pokud by se s někým vyspala, než udělá bakaláře, byl by to průšvih. Kdežto já si myslím, že průšvih by byl, kdybych to do tý doby nestihla. Pokud jde o Valerii, u tý člověk nikdy neví, co jí táhne hlavou. Co ty, ty se plánuješ s někým vyspat ještě do bakalářek?“

„Já nevím,“ odpověděla jsem. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

„To já o tom uvažuju pořád. Koukám po klucích na ulici a říkám si: není to tenhle? Zajímalo by mě, jestli už jsem ho neviděla, jestli už jsem někde nenarazila na jeho jméno, třeba na nějakým seznamu na studijním. Někde přece být musí, rozhodně není možný, že by se ještě nenarodil. Tak kde je? Kde je ta věc, která do mě vnikne? Tobě to nevrtá hlavou?“

Mnohokrát jsem listovala kalendářem a přemýšlela, v který z 366 dnů roku (počítaje v to 29. únor) zemřu, ale v životě mě nenapadlo zabývat se tím, jestli už jsem někde nenarazila na člověka, s nímž budu mít poprvé sex.

Vystoupily jsme na stanici Euclid Circle. Po žádném euklidovském kruhu tam ale nebylo ani památky, prostě nástupiště s telefonním automatem a cedulí EUCLID CIRCLE. Podle mě by něco takového Euklida pěkně namíchlo. „To je pro tebe typický,“ poznamenala Světlana. „Jsi přesvědčená o tom, že všichni ostatní jsou věčně naštvaný. Zkus se na to podívat jinak. Představ si, že by se Euklid dva tisíce let po svý smrti poprvý octnul v Bostonu a zjistil, že tu po něm něco pojmenovali. Proč by se měl hned naštvat?“

Když jsme vstoupily do obchodu, rozezněly se nad dveřmi zvonky a do nosu nás udeřila intenzivní vůně salámu a uzené ryby. Za skleněným pultem stáli dva prodavači, jeden hubený a druhý tlustý.

„Dobrý den,“ pozdravila Světlana rusky.

„Dobrý den,“ odpověděli prodavači a z nějakého důvodu to znělo ironicky.

Bylo zvláštní vidět pohromadě tolik ruských věcí: měkké a tvrdé sýry, červený i černý kaviár, plněné zelné listy, bliny, pirožky, sterilované houby, slanečky, kalné akvárium s živými, nebo spíš skoro živými kapry a sud plný nebezpečně vyhlížejících hranatých bonbonů zabalených do papírků se zdobným nápisem v azbuce a obrázkem veverky. V oddělení trvanlivých potravin měli jeden celý regál plný tureckého zboží. Prodávali chalvu Koska, paprikovou pastu Tat, džem Tomek z okvětních lístků růží, plechovky s vinnými listy a sušenky Eti. „Eti“ znamená v turečtině „Chetita“ — když jsem byla malá, používala firma Eti reklamu, v níž děti zpívaly „Chetita, Chetita, Chetita“. Turecké děti Chetity milovaly, protože Atatürk prohlásil, že Turci jsou potomky Chetitů, a tudíž je správné, že Anatolie je tureckým územím. Mělo to cosi do činění se čtrnácti body prezidenta Wilsona a právem na národní sebeurčení.

Ukázalo se, že Světlana všechny tyhle značky zná, protože byly k dostání i v Bělehradě, a že lilek, fazole, cizrna a višně se v srbochorvatštině řeknou stejně jako v turečtině. „To je logický,“ prohlásila, „vždyť Turci skoro čtyři století Srbsko okupovali.“ Přikývla jsem, jako bych věděla, o čem mluví.

Světlana si koupila půl kila sypaného čaje a učebnicově správnou ruštinou se zeptala, jestli je pravda, že v obchodě si lze také vypůjčit videokazety. Jeden z prodavačů jí podal šanon se seznamem filmů. Světlana zalistovala jeho stránkami tak rychle, že jsem nedokázala nic pochytit, a vybrala nějakou sovětskou komedii o pojišťovákovi. Zatímco hubený prodavač šel pro kazetu, tlustý Světlanu požádal, aby mu do knihy výpůjček napsala jméno a adresu. „Anglicky… nebo rusky?“ zeptala se Světlana.

„Jak chcete, to je jedno,“ mávl rukou prodavač. „Vy jste přijela z Ruska?“

„Ne, já nejsem Ruska.“

„Nejste Ruska? Tak jak to, že mluvíte tak skvěle rusky?“

„Nemluvím skvěle. Umím rusky jen trochu. Učím se ruštinu na univerzitě.“

„Mně připadá vaše ruština perfektní. A přitom já sám jsem Rus.“

„Pokud jde o národnost, tak já jsem Srbka.“

„Aha,“ reagoval tlustý prodavač.

„Co že je zač?“ zeptal se ten hubený, který se mezitím vrátil s kazetou.

„Srbka,“ odpověděl tlustý.

„Aha,“ pokýval hlavou hubený.

Cestou zpátky mi Světlana v metru vyprávěla o srbském filmovém režisérovi, s nímž se její otec v Bělehradě přátelil. Jeho manželka byla herečka a odjela do Paříže natáčet film s mladým francouzským režisérem. Ten tragicky zahynul, když spadl z barové stoličky. „Proslýchá se, že to mohla být sebevražda,“ prozradila mi Světlana.

Když jsme kolem desáté dorazily zpátky do kampusu, připadala jsem si úplně vygumovaná. Hlavu jsem měla jako pátrací balon. Kdyby mi ji teď rozřízli, pomyslela jsem si, našli by v ní koně a pětasedmdesát kilo kamenů, podobně jako v břiše největšího krokodýla na světě. Otevřela jsem svůj poznámkový blok. Zemřel pádem z barové stoličky, zapsala jsem si. Možná to byla sebevražda.

Zazvonil telefon. Volal Ralph. Vzali ho na stáž do Kennedyho knihovny. Byla to regulérní stáž, o kterou se mohli ucházet i studenti starších ročníků, a dokonce i absolventi, a oni vybrali Ralpha. Bude pracovat v archivním oddělení, třídit materiály a informace o nich ukládat do databáze.

Abychom to oslavili, zašli jsme do suterénu budovy zvané Garáž, kde postarší Asiat pozdě do noci prodával mražený jogurt mnoha příchutí.

„Chtěl jsem si dát kávový,“ prohlásil Ralph, „ale zároveň mám chuť zkusit ostružinový.“

„Tak proč si nedáš oba?“

„To už by bylo přehnané.“

„Tak si kup jeden, já si koupím ten druhý a rozdělíme se.“

„No ale nechci tě do ničeho nutit.“

Koupili jsme si od každého jednu porci. Chutnaly stejně.

Ralph mi přinesl knihu, malý paperback z osmdesátých let. Byl to vlastní životopis Olega Cassiniho, ruského šlechtice, který po revoluci v roce 1918 uprchl z Ruska, usadil se v Americe a stal se dvorním módním návrhářem Jackie Kennedyové.

Jackiini lidé ho poprvé oslovili v prosinci 1960, když trávil dovolenou na Floridě. Měl se dostavit do univerzitní nemocnice v Georgetownu, kde Jackie právě porodila syna Johna juniora.

V letadle Cassini nejdřív o Jackii dlouze přemýšlel — o jejím těle připomínajícím hieroglyf a o její povaze záhadné Sfingy — a pak začal kreslit první skici. Když dorazil k jejímu nemocničnímu lůžku, ukázal jí několikery jednoduché zvonové šaty inspirované čistými liniemi starověkého egyptského umění. Design kloboučku vycházel z Nefertitina čepce. Žádný jiný návrhář nikdy nevytvořil ucelenou modelovou řadu jen pro Jackie. A tak Cassini uspěl. Stal se exkluzivním návrhářem první dámy. Ta si ovšem ráda uchovávala určitou nezávislost, a tak nadále občas kupovala šaty i od Balenciagy.

Na semináři lingvistiky jsme se doslechli o lidech, kteří přišli o schopnost kombinovat morfémy v důsledku perforace mozku kovovou trubkou. Na světě bylo zjevně hned několik jedinců, kteří takový úraz přežili, a mohli tak vydat svědectví, byť bez kompletní sady morfémů. Srovnáním toho, kam přesně si trubku vrazili a o které morfémy přišli, vědci určili, kde se jednotlivé morfémy v mozku nacházejí.

Dozvěděli jsme se také, v čem všem se mýlil B. F. Skinner a v čem všem měl pravdu Noam Chomsky. Skinner přeceňoval to, kolik toho má člověk společného se zvířaty, samotná zvířata zase naopak podceňoval. Ten chlap vůbec nerozuměl ptačímu zpěvu.

Bylo nám řečeno, že jazyk je přirozenou lidskou schopností a že žádný člověk nemá chybnou gramatiku — dokonce ani batolata nebo černoši. Přesně tak to v oné knize stálo: Možná si myslíte, že batolata nebo černoši žádnou pořádnou gramatiku nemají, ale pokud byste analyzovali jejich promluvy, zjistili byste, že vznikají na základě gramatiky natolik sofistikované, že není možné ji naprogramovat do počítače.

Dozvěděli jsme se o Sapirově–Whorfově hypotéze, která tvrdí, že jazyk, jímž mluvíme, ovlivňuje to, jak vnímáme realitu. A dozvěděli jsme se zároveň, že tahle hypotéza je chybná. Whorf, požární inspektor (vždycky o něm mluvili jako o požárním inspektorovi), byl přesvědčený, že indiáni kmene Hopi vnímají čas jinak než my, protože jejich jazyk nezná slovesný čas. Tvrdil, že Hopiové nevnímají dva dny jako dvě odlišné události, ale jako jednu událost, která se stala dvakrát. Ukázalo se, že v tom se zřejmě nějak pletl.

Chomského škola považovala Sapirovu–Whorfovu hypotézu za něco zcela odporného — podle nich je nejen nesprávná, ale přímo urážlivá, jako když někdo tvrdí, že různé rasy mají odlišné IQ. Všechny jazyky jsou podle nich stejně komplexní a realitu odrážejí naprosto stejně, takže rozdíly v gramatice rozhodně nemohou naznačovat rozdílný způsob vnímání reality. „Myšššlenka a jazyk nejsssou jedno a to sssamé,“ řekl profesor a trošku ho při tom pozlobily sykavky, což se mu stávalo výlučně v emocionálně vypjatějších okamžicích. Prohlásil také, že Sapirova–Whorfova hypotéza odporuje „sssyndromu mám to na jazyku“ (vážně to nazývají syndromem). Tedy takovým těm situacím, kdy si nemůžete vzpomenout na nějaké slovo, ale… máte ho na jazyku.

Já jsem v hloubi duše cítila, že Whorf měl pravdu. Věděla jsem, že v turečtině přemýšlím jinak než v angličtině — ne proto, že by myšlenka a jazyk byly totéž, ale proto, že různé jazyky člověka nutí přemýšlet o různých věcech. Turečtina má například příponu -miş, kterou přidáváte za sloveso, jímž popisujete něco, co jste neviděli na vlastní oči. Vždycky tedy máte možnost dát najevo určitou míru subjektivity. Musíte to mít na mysli, kdykoliv promluvíte.

V angličtině nemá přípona -miş žádný přesný ekvivalent. Může se překládat jako „zdá se“ nebo „slyšela jsem“ případně „zřejmě“. Já si vždycky vybavím Dilek, svou sestřenici z otcovy strany — hubenou, černookou a černovlasou Dilek, která byla stejně stará jako já, ale mnohem menší. „Ty sis stěžovala-miş svojí mámě,“ šeptala mi třeba Dilek svým pečlivě modulovaným hlasem. „Vyděsil-miş tě pes!“ „Tvrdila-miş jsi rodičům, že kdyby teta Hülya přijela do Ameriky, mohla by bydlet ve vaší garáži.“ Když jste zaslechli -miş, bylo vám rázem jasné, že se o vás mluvilo ve vaší nepřítomnosti — nejen o vás, ale taky o vašem pokrytectví, zbabělosti a nedostatku velkorysosti. Kdykoliv jsem tu příponu zaslechla, jako by mě při něčem přistihli. Skutečně jsem se bála psů. A skutečně jsem si často stěžovala mámě. Například na tu zpropadenou příponu -miş. Mámě to připadalo legrační.

Na hodině ruštiny jsme se naučili slovní spojení „mít rád“ a povídali jsme si o tom, kdo má rád jaké filmy. Řekla jsem, že mám ráda dokumenty. Varvaře se to moc nepozdávalo. „Nezdají se ti nudné?“

Sklopila jsem zrak. Copak to opravdu bylo tak evidentní?

Ivan řekl, že má rád Felliniho filmy. Varvara prohlásila, že v takovém případě má rád italský film. Já jsem o Fellinim nikdy neslyšela. To slovo ve mně vyvolávalo představu kočkovité bytosti lidských proporcí.

Harvardský filmový klub zrovna pořádal Felliniho retrospektivu. Rozhodla jsem se, že na ni půjdu, protože v Garyho sylabu Fellini figuroval taky. Připadalo mi zvláštní, že Gary a Ivan mají rádi stejného režiséra. Garyho nejoblíbenější film byl Sladký život, Ivanovi se nejvíc líbila Silnice. Na Sladký život se mnou šla Světlana. „Chceš, abych žil jen mezi kuchyní a postelí,“ křičel v něm Marcello Mastroianni na svoji snoubenku. Odvrhl její dusivou mateřskou lásku a raději se na večírcích seznamoval s různými elegantními cizinkami. To v Silnici se žádné večírky nekonaly a nikdo taky nebyl elegantní. Giulietta Masina byla zamilovaná do despoty. Despota jí řekl, že mu připomíná spíš artyčok než ženu.

Světlana chodila na soukromé hodiny francouzštiny k nějaké studentce ze čtvrťáku jménem Anouk. Každý týden napsala ve francouzštině esej o lásce, poslala ho e-mailem Anouk a pak se sešly v Café Gato Rojo a společně ho rozebíraly. Světlana mi svůj esej často převyprávěla, když jsme spolu šly běhat. Nedělalo jí žádný problém běžet a mluvit zároveň, v obojím by zřejmě mohla pokračovat donekonečna.

„Dneska jsem psala o tom,“ vyprávěla mi, „že pokud se opravdu snažíš, můžeš přimět kohokoliv na světě, aby se do tebe zamiloval.“

„Ale to přece není pravda,“ namítla jsem.

„Jak to že ne?“

„Jak bych mohla zařídit, aby se do mě zamiloval třeba náčelník kmene Zulu?“

„No tak samozřejmě to musí být někdo, kdo je geograficky a lingvisticky dostupný, Selin.“ Klusaly jsme bok po boku po Oxford Street. Zůstala jsem na okamžik pozadu, protože jsem nechala přejít ženu s kočárkem. Světlana v eseji psala o tom, jestli je láska hra, v níž se člověk může propracovat k dokonalosti, podobně jako ve francouzských románech — jestli v ní jde o to, jak co nejlépe zahrát s kartami, které má člověk v ruce —, anebo jestli mezi určitými lidmi existuje jako neviditelný proud a člověk do něj jen musí umět vplout.

„Takže podle tebe jde o to umět zahrát správné trumfy?“ zajímalo mě.

„Zní to dost depresivně, co? Někdy si říkám, že možná existujou dva druhy lásky. Jeden, extrémně vzácný, je taková ta láska, která mezi dvěma lidma prostě přirozeně existuje. A pak je ten běžnější typ, budovaná láska.“

Bylo pro mě záhadou, jak dokázala Světlana generovat takovou spoustu názorů. Jakákoliv informace se v jejím případě stávala východiskem nějaké teorie nebo aspoň hypotézy. A já se zatím trmácela ze semináře na seminář, četla stovky, ne: tisíce stran destilovaných myšlenek největších mozků lidstva — a nic. Na střední jsem měla názorů spoustu, jenže střední škola byla jako vězení: hlavně disciplína a řád. Jakmile padly restrikce, najednou jako by se vytratil smysl. Připadala jsem si jako v Čechovově povídce „Dušinka“:

Předměty kolem sebe viděla a chápala, co se kolem ní děje, jenže netušila, co si o tom myslet a o čem by měla mluvit. Což je přece děsivé — nemít žádný názor! To třeba vidíte, jak stojí láhev, nebo prší, nebo jede mužik na voze, ale k čemu je tady ta láhev, nebo mužik, jaký to všechno má smysl, to říct nedokážete — dokonce ani za tisíc rublů to nedokážete!

Tu a tam jsem v nějaké knížce narazila na něco podobného a vždycky mi to poskytlo určitou útěchu. Ale mít názor by přece jen bylo lepší.

Oběhly jsme stanici metra Porter Square. Pod námi, na druhé straně drátěného plotu, se v odlesku růžových světel blyštěly koleje a mokrý štěrk. Do tmy zářil poutač DUNKIN’ DONUTS a ciferník velkých hodin. Kdesi někdo žebral o peníze.

„Můžu ti položit takovou osobní otázku?“ zeptala se Světlana.

„Jo,“ přitakala jsem.

„Chodíš teď s někým?“

„Ne.“

„Tak kdo je ten kluk, s kterým tě pořád vídám? Víš, kterýho myslím. Vysoký asi jako ty, hnědý vlasy, nakrátko ostříhaný, takový typický Američan.“

„Jo ten. To je Ralph. Kamarád ze střední.“

„Nedokázala jsem to odhadnout z řeči tvýho těla. Nejdřív jsem si myslela, že s ním něco máš, pak zase, že ne. Vy jste spolu někdy dřív chodili nebo co?“

„Ne.“

„Fakt? A proč ne? Vypadá dobře.“

„Ani nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Vlastně si nejsem jistá, jestli není gay.“

„Proč myslíš?“

„Hodně se zajímá o Jackii Kennedyovou.“

„Hmm. To je zajímavý.“ Pak mi Světlana vyprávěla, že má gay kamaráda v Srbochorvatském klubu, a taky, že i ona často přemýšlí o Jackii Kennedyové, o Marii Callas a o Marilyn Monroe — jaké to byly výrazné ženy, estetické bytosti, jak žily po boku mocných mužů a jak byly nešťastné.

Druhého dne, když jsme s Ralphem obědvali, přišla Světlana k našemu stolu. „Můžu si přisednout? Nebude vám to vadit?“

„Nebude,“ řekl Ralph. Světlana hlučně postavila tác na stůl a začala nám vykládat o přátelství její spolubydlící Valerie s hluchou dívkou jménem Innocenta, která s ní chodí na seminář fyziky. „Podle mě z ní Val zase tak nadšená není, ale člověk holt nemůže jen tak odpálkovat někoho, kdo je hluchý a jmenuje se Innocenta. Jenže bavit se s ní je tak vyčerpávající! Jasně, dokáže odezírat, jenže to musí člověk stát přímo proti ní a mluvit zřetelně a zároveň si dávat pozor, aby nepůsobil povýšeně. Některým lidem vůbec nerozumí, takže Valerie jí tlumočí. A taky za ni vyřizuje všechny telefonáty. Má z toho hrozný stres. Vůbec nevím, jak dlouho to ještě zvládne. No, a pokud jde o Floru, té se na krku udělala vyrážka z toho, jak je nervózní ze čtvrtletního testu z biochemie. Vyrážka se jí dělá vždycky, ale tentokrát to vypadá jako kopřivka a táhne se jí to až na záda. Je to dost nechutný, takže nebudu zacházet do detailů vzhledem k tomu, že obědváte. K doktorovi pochopitelně jít nechce. Ahoj, já jsem Světlana a ty musíš být Ralph. Podala bych ti ruku, ale mám strach, že jsem od Flory chytla rýmu. To je další věc — Flora má hroznou rýmu. Omlouvám se, že tak melu. Ale když si člověk nemusí lámat hlavu, jestli mluví dostatečně pomalu, aby se mu dalo odezírat ze rtů, je to děsná úleva.“

Po obědě jsme se vydali do filmového klubu na Felliniho Casanovu. Cestička byla úzká, takže jsme nemohli jít všichni tři vedle sebe. A tak jsem vpředu šla já s Ralphem a povídali jsme si o tom, jak Jackie nejdřív nechtěla číst paměti Casanovy, protože si myslela, že to byl lump, ale Cassini ji přesvědčil a ona mu pak poslala velmi roztomilé poděkování.

Po chvíli mi bylo hloupé nechat Světlanu samotnou, a tak jsem nechala Ralpha jít před námi a přidala se k ní. „Naprosto chápu, jak jsi to myslela, když jsi řekla, že je možná gay,“ prohlásila Světlana. Hrdlo se mi stáhlo děsem. Pocit, že jste někoho zradili, je stejně hrozný, jako když se někdo dopustí zrady na vás. Ne, je horší.

„Světlano!“

„Co je? Vždyť mě nemůže slyšet, nebuď paranoidní.“

Z Ralphových zad nebylo možno vyčíst, jestli něco zaslechl, nebo ne.

Proč jen jsem o něm se Světlanou mluvila? Proč jsem jí o něm vůbec něco říkala? Uvědomila jsem si, jak by mi bylo líto, kdyby dokonce i Hannah slyšela, jak o ní někdy mluvím. Jak má vlastně člověk o druhých mluvit?

Casanova vyzněl vůči titulnímu hrdinovi trochu zlomyslně, jako kdyby Fellini na Casanovu žárlil kvůli tomu, že si užil tolik sexu, a snažil se ho vylíčit jako pitomce. Nechápala jsem, čím dokázal všechny ty ženy ve filmu rozesmát.

3. OSUD V NOVOSIBIRSKU

„Promiňte, prosím, jedete do kolchozu Jiskra Sibiře?“ zeptala se Nina řidiče autobusu. Byla na letišti v Novosibirsku.

„Ne,“ řekl řidič. „Potřebujete taxík.“

„Vy jedete do Jiskry Sibiře?“ zeptal se kdosi. Nina se otočila a spatřila mladého muže s kufrem. „Já tam jedu také,“ řekl mladý muž. „Můžeme jet spolu.“

„Dobře,“ řekla Nina.

V taxíku vytáhla Nina z knihy o fyzice Ivanův dopis a znovu jej četla.

„Podívejte,“ řekl mladý muž a ukázal z okna. „Vidíte ta světla? To je centrum města, kde žije víc než milion obyvatel.“

„Aha,“ řekla Nina.

Mladý muž se na ni podíval. „Všiml jsem si, že máte knihu o fyzice. Vy jste fyzička?“

„Ano, studuji fyziku na univerzitě.“

„Já jsem také student. Co kdybychom se seznámili? Jmenuji se Leonid. Studuji na Irkutském vědeckém institutu.“

„Já jsem Nina,“ řekla Nina. „Studuji na Moskevské státní univerzitě.“

„Propána, Moskvanka! Proč jste v Novosibirsku?“

„Studuji fyzikální aspekty lokomoce sobů,“ řekla Nina. Byla to lež.

Leonid se zatvářil zamyšleně.

Nina mlčela.

„Ivan Alexejič Bažanov?“ zopakovala ředitelka Jiskry Sibiře. Podívala se do velké knihy. „Žádný Bažanov tu není. Ale je tu Bojarskij, také Ivan Alexejič.“

„Pracuje tu už dlouho?“ zeptala se Nina.

„Ne, dlouho ne. Jen tři týdny.“

Nině se rozbušilo srdce. Ivan zmizel přesně před třemi týdny! „Chtěla bych s ním mluvit.“

„Můžete s ním mluvit v pět hodin,“ slíbila ředitelka. „Teď je na pokusné farmě.“

„Co se dělá na pokusné farmě?“ zeptala se Nina.

„Řeší se tam důležité otázky. Například jaké je nejlepší krmení pro soby? Které lišky mají nejteplejší srst? Návštěvy jsou tam bohužel zakázané.“

„To chápu,“ řekla Nina.

Ve skutečnosti to ale nechápala. Proč bylo studium krmení pro soby tajné? Je možné, že „pokusná farma“ byla ve skutečnosti laboratoří jaderné fyziky? A že Ivan se tam ukrývá pod cizím jménem?

„Já tě varovala, že to takhle dopadne,“ říkala Angela Hannah ve chvíli, kdy jsem vstoupila do pokoje. Obě se obrátily ke mně.

„Vykradli nás,“ oznámila mi Hannah.

Sebrali můj vlněný námořnický kabát, Angelinu harvardskou šálu, jednu z flanelových košil, které nosila Hannah — prý tu, kterou měla nejradši —, a všechny její ponožky. Nechala si je na lavici pod oknem, že si je roztřídí, a někdo je všechny ukradl.

„Já vám říkala, že máte zamykat, když odcházíte. Říkala jsem vám to,“ hořekovala Angela.

„Sešla jsem dolů do vestibulu jen na pět minut! A kromě toho jsem si myslela, že tu jsi. Jak jsem mohla vědět, že tu nejsi? I když jsi doma, pořád sedíš za zavřenýma dveřma.“

„Stejně máš zamykat!“

Ukradený kabát byl po mámě, která ho nosila spoustu let, než si pořídila semišový s beránkem uvnitř. Vzala jsem jí ho ze skříně, když mi bylo patnáct, a když mě pak přistihla, jak ho nosím, řekla, že si ho můžu nechat. Milovala jsem ten kabát — jeho vycpaná ramena, veliké knoflíky a slabý závan mámina parfému.

Se ztrátou kabátu jsem se hned musela svěřit Ralphovi, protože jsem věděla, že mě dokáže utěšit. Řekl, že bychom se měli vydat na nákupy. Prý stejně potřebuje nějaké nové košile. Rozhodli jsme se vyrazit do Filene’s Basement, obchodu, který patřil mezi ikony bostonského života.

Při pohledu z horního okraje eskalátoru se pod vámi Filene’s Basement rozprostíral jako nějaká starobylá tapiserie. A pak jste do ní vstoupili. Kam až oko dohlédlo, přetahovali se zákazníci o barevně sladěné sady kašmírových svetrů, párty oblečky pro nemluvňata a kalhoty s puky, a to se zarputilostí, která byla podle mě v příkrém rozporu s buržoazním duchem zmíněných kusů oděvu. Kupa dlouhých podvlékaček připomínala hromadu z těla vyrvaných duší. Ženy se těmi dušemi probíraly, tu a tam jednu zvedly do výšky a ona jim visela mezi prsty, zplihlá a osiřelá.

Ukázalo se, že Ralph má na dámskou módu skutečně velmi svérázný názor. „Tohle by sis mohla koupit a nosit k tomu slaměný klobouk,“ řekl mi o nějaké tunice.

Našla jsem jasně červenou koženou bundu s kapucí s pětasedmdesátiprocentní slevou, která vypadala, že by mi mohla být, a probojovala jsem se s ní k zrcadlu, před nímž se strkaly jen dvě ženy. Pokoušela jsem se přes ně zahlédnout, jak v ní vypadám. Pochybovala jsem, jestli to vůbec k něčemu je, protože jsem se v jedné vědecké studii dočetla, že dívky a mladé ženy většinou samy sebe v zrcadle nevnímají objektivně. Nakonec jsem si koupila beztvarý černý kabát až po paty, pod kterým by se schovalo leccos. Připomínal mi Gogolův slavný Plášť.

Celý týden byl značně ubíjející. Významnou část z něj jsem strávila tím, že jsem prokřehlá, zabalená v gogolovském plášti sledovala projekci devítihodinového dokumentu o holokaustu. V jednu chvíli jsem se lekla, že mi na stehně vyrostla nějaká boule, ale ukázalo se, že je to mandarinka — propadla mi dírou v kapse a teď byla uvězněná v podšívce.

Přeji ti, aby všechny tvé metabolické procesy byly mimořádně účinné, aby ti skvěle fungovala regulace cytokinů a produkovala jsi vysoké množství endorfinů, napsala mi máma v e-mailu odeslaném ve dvě ráno, aby mě povzbudila před blížícími se čtvrtletními testy.

Tetička Berna z Izmiru upadla a zranila si nohu. Kdybys jí zatelefonovala, bylo by to od tebe projevem nezměrné laskavosti. A já bych si v rodině připsala několik malých bezvýznamných plus. Můžeš jí volat někdy po jedné hodině odpoledne, ale ne o moc později, protože v jednu začíná popíjet koktejly a pak už by to nemělo smysl. Máma dopisovala žádost o grant, kterou musela osobně dovézt někam na Upper West Side, aby stihla uzávěrku přihlášek.

Angela měla pro účel přípravy na čtvrtletní zkoušky speciální studijní režim, jehož součástí byl budík, který každých dvacet minut neuvěřitelně hlasitě zazvonil. Chodila spát až v půl páté ráno, budík vyzváněl i pak, ale ona ho nevnímala. Měla jsem takový sen, zdálo se mi, že po každé „várce“ přemýšlení je potřeba se trošku „probudit“. „Probuzení“ ale v tom snu znamenalo něco jiného než ve skutečnosti.

Bez ustání pršelo, kvůli silnému větru padal déšť téměř horizontálně. Z deštníku se stalo něco jako vizuální vtip. V knihovnách začali rozdávat igelitky s nápisem MOKRÁ KNIHA NENÍ MRTVÁ KACHNA, čímž zřejmě chtěli předejít tomu, aby čtenáři promočené knihy vyhazovali.

V celé Paříži byl jen jediný typograf, který dokázal rozluštit Balzacovy opravy ve sloupcových obtazích.

Napsala jsem seminární práci o turecké příponě -miş. V publikaci o srovnávací lingvistice jsem se dočetla, že je příkladem mluvnické kategorie, které se říká inferenciál, a že něco podobného má i gramatika jazyků, kterými se mluví v Estonsku a Tibetu. Dozvěděla jsem se taky, že turecký inferenciál se používal v různých formách spojených s ústní lidovou slovesností a útvary mluvené řeči, jako jsou pohádky, eposy, vtipy nebo drby. Uvědomila jsem si, že je to pravda, i když mě nikdy předtím nenapadlo tyhle útvary spojovat nebo se pokoušet definovat, co mají společného. Vnímala jsem jistou podobnost, ale postihnout ten společný jmenovatel bylo těžké.

Jedním z nejběžnějších příkladů užití inferenciálu v turečtině jsou promluvy k dětem, tvrdila kniha. I to jsem si z dětství vybavila: „Copak se to asi stalo panence?“ Inferenciál umožňuje mluvčímu vrátit se do stavu naivity a věčného úžasu, pro děti tak typického; všechno, co vědí o světě, je vlastně z doslechu.

Některé věci se mi na příponě -miş líbily: měla v sobě implicitní údiv i lehké pobavení. Zároveň ale představovala zdvižený prst, připomínala, že cokoliv člověk řekne, může být v rozporu se zkušeností a prožitkem někoho jiného, že subjektivita v sobě skrývá nášlapné miny a automaticky způsobuje, že naše vnímání světa nekoresponduje s tím, jak ho vidí ostatní. Přípona -miş proměňovala a tak trochu znevažovala všechno, co jste řekli. A nebylo před tím úniku. Nikdo nemohl životem procházet tak, že by si vystačil jen s věcnými, na přímém pozorování založenými výroky, ať už v turečtině, nebo v jakémkoliv jiném jazyce. Používat -miş bylo nevyhnutné, bylo to součástí lidského údělu, nutnou podmínkou existence ve společnosti dalších lidí.

Na Den díkůvzdání jsem jela za tátou do New Orleansu. Byla to nejpříjemnější a nejpohodovější návštěva za posledních několik let. Měla jsem pocit, že to bylo částečně tím, že jsem za ním přijela z Bostonu, a ne od mámy.

Otcova druhá žena byla taky Turkyně, ale s novým prostředím se bez problémů sžila a k večeři připravila americkou specialitu krokakuře, tedy krocana nadívaného kachnou nadívanou kuřetem. Můj pětiletý nevlastní bráška měl ještě pořád hlavu plnou Halloweenu, nedokázal mluvit o ničem jiném. „Co kdyby řekli ‚koleda, nebo neplecha‘ a my bysme řekli ‚neplecha‘ a pak by nám odletěl dům, protože by se proměnil v balon?“ zeptal se. Všichni jsme se nad tím zamysleli.

„V takovém případě,“ prohlásil nakonec můj otec, „bychom rozšířili řady bezdomovců.“

Když jsem se vrátila do Bostonu, sněžilo. Čepici ani rukavice jsem neměla. Loni v zimě jsem rukavice měla. Už jsem si nepamatovala, co se s nimi stalo. Každopádně to byly jiné než ty, co jsem měla předloni.

Lidé na nádraží četli noviny a popíjeli kávu. Byla jsem ráda, že život plyne dál — skutečný život, v němž lidé pracují, jsou vzhůru a snaží se něčeho dosáhnout, v čemž jim má pomoci právě to kafe. Pasternak o téhle atmosféře napsal báseň: „Nespi, nespi, umělče.“ V ruštině to znělo lépe, protože ruský výraz pro „umělce“ měl přízvuk na prostřední slabice, byl to amfibrach podobně jako italské „spaghetti“. Nespi, nespi, panáčku, znělo mi hlavou, zatímco jsem sjížděla výtahem na nástupiště metra.

Příjezd do Bostonu mě tentokrát zvláštně dojal, přemohla mě specifická atmosféra města. Zatímco mě vlak vezl do Cambridge, sestavovala jsem si v duchu báseň složenou z názvů přestupních stanic bostonského metra.

Eliot, Holyoke, Copley Square,

Symphony, Wollaston, Hoosac Pier,

Marblehead, Maverick, Fenway Park,

Haymarket, Mattapan, Codman Yard,

Wonderland, Providence, Beacon Hill,

Watertown, Reservoir, Mystic Mall.

Harvard Square se mi zdálo zároveň nové i povědomé. Připadalo mi, jako by bylo už od pohledu zjevné, že tahle konfigurace budov a ulic má určitý smysl a význam nejen pro mě, ale i pro spoustu dalších lidí. Bylo zvláštní vrátit se z předměstí, kam nikdy nikdo nezabloudil, sem, mezi ty slovutné stavby a sály, kde se už po staletí scházeli věhlasní státníci, spisovatelé a vědci.

Když jsem dorazila na kolej, zrovna někoho odnášeli na nosítkách. Byla to Hannah. „Ahoj, Selin!“ zavolala na mě a zamávala. „Není to legrační?“

„Lehněte si, prosím,“ napomenul ji jeden ze záchranářů.

„Spadla jsem ze schodů! No chápeš to?“ Dřív než jsem stačila odpovědět, zase se položila a záchranáři s ní pokračovali dál k zaparkované sanitce.

Nechali si ji na ošetřovně přes noc. Spala jsem čtrnáct hodin v kuse. Druhý den jsem zašla do armyshopu, abych si koupila rukavice. Věšáku s rukavicemi dominovaly především obří pestrobarevné palčáky se střapci pocházející ze Střední Ameriky. Měli i několik párů krásných kožených rukavic, ale ty byly příliš drahé a navíc mi byly malé. Koupila jsem si modré lyžařské rukavice a šla se podívat, jaké mají boty. Celý rok, bez ohledu na počasí, jsem nosila pánské tenisky. Měla jsem nohu čtyřiačtyřicítku, takže v dámských velikostech jsem nemohla skoro nic sehnat. V armyshopu jsem narazila na unisex šněrovací boty vyrobené v Polsku z materiálu, který ze všeho nejvíc připomínal promočenou lepenku. Masivní, s vyboulenými špičkami a plastovými výztužemi na patách. Bezpochyby nejošklivější boty, jaké jsem kdy viděla, ale netlačily mě a byly levné.

Následujícího dne zase sněžilo. U snídaně mi hned tři různí lidé nové boty pochválili. Připadala jsem si jako ve snu. Na hodině ruštiny jsme museli vyprávět, co jsme dělali o Díkůvzdání. Ivan byl v Kanadě.

„Máte nějaké jiné vlasy,“ řekl Varvaře Gríša.

„Vážně? Ale u kadeřníka jsem nebyla.“

„Podle mě vám vyrostly,“ mrkl na ni.

Naučili jsme se několik nepravidelných sloves, o kterých Varvara tvrdila, že nejsou nepravidelná. Vysvětlila nám, že v jejich nepravidelnosti je ve skutečnosti určitý řád, ačkoliv ten řád vykazuje jisté nepravidelnosti.

Po skončení hodiny jsem kráčela do budovy, kde probíhaly umělecké semináře, a zírala na své boty, když vtom jsem za sebou zaslechla hlas. „Soňo!“ Stál tam Ivan a podával mi jakousi ohromnou modrou papuči. „Tohle ti upadlo.“

Došlo mi, že je to moje nová lyžařská rukavice. „To snad ne,“ vydechla jsem. „To znamená, že už se je zase snažím ztratit.“

„Že se snažíš? To je to tak obtížné?“

„Nejspíš to dělám podvědomě,“ vysvětlila jsem mu.

„Aha,“ odpověděl. „Tak promiň, že ti křížím plány.“

„Nic se nestalo. Ztratím je prostě někdy jindy, až nebudeš poblíž.“

„Ale stejně, až příště něco upustíš, nebudu to pro jistotu zvedat.“

Vzhledem k tomu, že třetina školního roku uplynula, řekla jsem Angele a Hannah, že je načase prohodit si pokoje. Hannah se nechtělo přenášet si věci, takže jsem se do samostatného pokoje nastěhovala já. Trvalo dva dny, než jsem z něj Angelu definitivně vystrnadila. Bylo mi jí líto, ale zase ne dost na to, abych se pokoje vzdala.

Zadáním pro závěrečnou práci na semináři Konstruované světy bylo zkonstruovat nějaký svět. Rozhodla jsem se, že napíšu povídku a doprovodím ji fotografiemi. Jako všechny povídky, které jsem v té době psala, byla i tahle inspirovaná neobvyklou atmosférou, kterou jsem skutečně zažila a která na mě udělala silný dojem. Byla jsem přesvědčená, že právě v tom spočívá smysl psaní: vyfabulovat sled událostí, které vyvolají určité rozpoložení, a objasnit, jak to rozpoložení vzniklo a k čemu vedlo.

Atmosféra, o které jsem chtěla psát, byla inspirovaná prázdninami v Mexiku, na které jsme se dva roky před tím vypravily s mámou. Když jsme se chystaly na cestu domů, nastal nějaký problém: místo aby nás autobus zavezl na letiště, vysadil nás v růžově vydlaždičkovaném patiu jakéhosi podivného hotelu, kde se z reproduktorů linulo Albinoniho Adagio a kde nám na paže a ramena pomalu usedal popel vznášející se ve vzduchu. Právě jsem četla Mor od Alberta Camuse — ano, to byla moje knížka na pláž — a připadalo mi, že tam takhle zůstaneme už napořád, uvězněné v růžovém patiu, bez možnosti odejít.

Chtěla jsem napsat příběh, který by navodil přesně tuhle atmosféru — růžový hotel, Albinoni, popel, nemožnost úniku — a měl v sobě patřičnou důstojnost a naléhavost. Ve skutečnosti jsme v tom hotelu čekaly jen tři hodiny. Americká teenagerka, tedy nejméně zajímavé a nejméně důstojné stvoření na celém světě, a její matka. V podstatě se tedy nestalo nic, co by stálo za řeč: dvěma Američankám se zpozdil odlet z Mexika. V mém příběhu tam ale ty postavy budou uvězněny skutečně dlouho a z nějakého závažného důvodu, třeba kvůli chorobě. A ten hotel bude někde daleko, například v Japonsku. V lobby i v chodbách hotelu bude pořád dokola hrát Albinoniho Adagio, k velké lítosti hotelového personálu však půjde o nějaký zapeklitý, v podstatě neřešitelný technický problém.

Přestože v seznamu předmětů byly Konstruované světy uvedené v kolonce praktických uměleckých seminářů, Gary prohlásil, že chodit v rámci našich hodin do ateliéru by byla zbytečná ztráta času. Budeme se muset naučit udělat si na uměleckou tvorbu čas, jako skuteční umělci. Taky jsme měli zakázáno používat materiál a výtvarné potřeby ze školních zásob. I to nás mělo přiblížit skutečnému životu.

Šla jsem si tedy nakoupit materiál do obchodu pro výtvarníky. Všechno tam bylo strašně drahé. Nakonec jsem proto skončila v obchodu s kancelářskými potřebami. Koupila jsem dva štosy jasně růžového papíru do počítačové tiskárny a pokryla jsem jím zdi, podlahu i nábytek svého nového pokoje. Díky tomu jsem mohla pořídit fotografie z „růžového hotelu“. Každému, kdo v mém pokoji strávil byť jen chvilku, se brzy začala točit hlava z všudypřítomného zápachu lepidla. Světlana řekla, že nechápe, jak takhle můžu žít. „Uvědomuješ si, doufám, že ty sama jsi teď ta chorá osoba v růžovým hotelu?“ prohlásila.

4. LABORATORNÍ ROMANCE

Před kanceláří kolchozu čekal vysoký mladý muž. Nina ho viděla zezadu, ale hned ho poznala. „Ivane!“ zvolala.

Muž se obrátil. Nebyl to Ivan — alespoň ne Ninin Ivan. „Promiňte,“ řekla Nina a upadla do rozpaků. „Hledám svého známého, Ivana Alexejiče Bažanova. Ale vidím, že vy to nejste.“

Muž se usmál. „Ne, já jsem Ivan Alexejič Bojarský. Mám stejné jméno a otčestvo, ale jiné příjmení.“

„Spletla jsem se,“ řekla Nina. „Omlouvám se. Na shledanou.“

„Kam jdete?“

„Do Laboratoře kosmologie a fyziky elementárních částic v Novosibirsku.“

„To je tři kilometry daleko a vy máte kufr,“ všiml si Ivan Bojarský. „Pojeďte se mnou traktorem.“

Lidé na Sibiři byli velmi laskaví.

Nina zaklepala na dveře laboratoře Ivanova strýce. Dveře otevřel… Leonid, muž z taxíku!

„Nino? Jaké potěšení! Ale nerozumím tomu. Co tady děláte?“

„Přišla jsem… protože profesor Bažanov je můj příbuzný,“ zalhala Nina. „A vy, Leonide — proč jste tu vy?“

„Navštívil jsem tuto laboratoř, abych studoval elektrické vlastnosti permafrostu.“

„To je velmi zajímavé,“ řekla Nina. „Je tu profesor Bažanov?“

„Ne, teď jsou všichni na ledové základně.“

„Můžu tu počkat?“

„Samozřejmě, posaďte se.“

Ale Nina nechtěla sedět. Procházela se po laboratoři.

Stály v ní tři stoly. Na prvním byla jmenovka A. A. BAŽANOV. Ten patřil Ivanovu strýci. Na druhém byla jmenovka s ženským jménem: G. P. USTINOVOVÁ. A na stole téhle Ustinovové stála fotografie Ivana — Ninina Ivana! Když Nina četla jmenovku na třetím stole, nemohla uvěřit vlastním očím: I. A. BAŽANOV. To byly Ivanovy iniciály. A na stole ležel Ivanův zápisník! Na něm ležel lístek se vzkazem:

Ivane,

zdržela jsem se na observatoři. Promiň. Přijedu za tebou na ledovou základnu.

Tvá Galja

Tvá Galja? Nina měla zlé tušení.

„Povězte mi, Leonide, kdo je ta G. P. Ustinovová?“

Leonidova tvář se zachmuřila. „Galina Petrovna je zdejší geochemička,“ řekl. „Kdysi jsme byli blízcí přátelé. Ale teď tu máme takovou ‚laboratorní romanci‘: nedávno se provdala za Ivana Alexejiče, který tu také pracuje. Na jejím stole je jeho fotografie.“

„Ach!“ Nina pohlédla na Ivanovu fotografii. „Je velmi hezký. Ale teď mě omluvte, Leonide, už musím jít.“

„Cože? Vy nepočkáte na svého příbuzného, profesora Bažanova?“

„Promiňte. Už nemůžu déle čekat. Neříkejte prosím nikomu, že jsem tu byla.“

Než Leonid stačil něco říct, byla Nina pryč.

Ahoj Selin!

Dostala jsem tvoji zprávu o tom íránském filmu, ale už je 7. Ach jo. Víkend zatím docela ujde, akorát mi není úplně nejlíp a měla bych do pondělka přečíst strašnou spoustu věcí. A ještě ke všemu dělám zítra zkoušku na další stupeň v taekwondu. Včera jsem se pokoušela dodělat jeden umělecký projekt, ale v tomhle časovém presu a při nedostatku soukromí to moc nejde. Mám Val a Floru fakt ráda, ale když tvořím, potřebuju být sama. Každopádně doufám, že se ti film líbil a že to nebyla nějaká nuda o pěstitelích brambor. Promiň, že jsem nedorazila.

Světlana

P. S. Mimochodem, včera v noci se mi zdálo, že jsme po sobě střílely barevné kapsle z dětských pistolek. Bylo to tady v Bostonu uprostřed Memorial Drive a děsně jsme se u toho bavily!

Ahoj Selin,

prý ses tu stavila, ale já tvrdě spala. Byla jsem nemocná, ale už je to lepší. Nedávají ten film někdy později než v 19:30? Pokud ne, půjdu v 19:30, ale pokud jo, bylo by to lepší, protože musím ještě něco dočíst.

Koukám, že ses dost věnovala ruštině. Jsi fakt dobrá. Já mám — až na toho Karla Velikého — už hotovo. Hurrá! (Nebo se to píše jen s jedním r?). Mimochodem, z tvého eseje je jasné, že si zase koleduješ o potíže, když se nehodláš řídit doporučeními ze svých učebnic lingvistiky. Ach jo… některé věci se prostě nemění, co?

Dneska jsem byla darovat krev a měla jsem během toho takovou ulítlou představu, že se mě pokouší uškrtit hadička plná krve, která se kolem mě ovíjí jako nějaké slizké střevo. Úplně mě to rozhodilo. Co se vlastně s tou krví pak stane? Moje krev bude kolovat v něčím mozku? Krev, která stimulovala moje myšlenky, bude teď stimulovat myšlenky někoho jiného? Fakt zvláštní penetrace.

A teda: škoda, že jsme si nemohly pokecat, ale ty už se teď kdesi ve tmě, zimě a dešti věnuješ jednomu z těch svých zběsilých projektů…

Napiš mi, kdy začíná to kino. Já budu u sebe… číst…

Světlana

Ahoj Selin.

Ten film nestihnu, ani kdybych se rozkrájela. Musím přečíst 180 stran textu o Karolínské renesanci a vůbec mě to netěší. Ach jo. Vypadá to, že osud není našim kinematografickým plánům nakloněný, co? Ale je to i moje chyba. Užírám se výčitkami, což ty dobře znáš (haha). Mohly bychom jít v pátek na toho Gogola, ale zkušenost mi velí nic neslibovat.

Ten růžový papír je super, mimochodem. Doufám, že nevadí, když jeden list použiju k tak nízce utilitární záležitosti, jakou je napsat ti tenhle vzkaz. (Schválně jsem si vybrala natržený.) Jo, a abys nepřišla o poslední novinky z oblasti mého snění, v noci se mi zdálo, že sestra měla nějakou nehodu na hodině jógy a někdo řekl, že vypadá jako veverka v mixéru. Hustý, co?

Aha, tady jsi! Ve svém žlutém svetru. Obdivuju ty tvoje pestré barvy.

Světlana

Docházely mi peníze, tak jsem se přihlásila na brigádu v knihovně. Když jsem o tom řekla mámě, na druhém konci telefonu se rozhostilo ticho, a ještě než promluvila, bylo mi jasné, že zuří. Ona přece pracuje tak usilovně právě proto, abych já se mohla plně věnovat studiu a nedělat si starosti o peníze. Jestli potřebuju víc peněz, sáhne do svých úspor na důchod a pošle mi šek, a jestli mám nutkání dělat něco pro společnost, pak ideálním řešením je dobrovolná komunitní práce. Okamžitě jsem se zastyděla, že jsem chtěla víc peněz. Na co vlastně? Na další ohyzdné boty a lístky na depresivní filmy?

Pocit viny, zvyk dělat to, co mi máma říká, a zájem o to, jak si lidé osvojují cizí jazyk, mě přivedly k tomu, že jsem se zapsala jako dobrovolnice do programu výuky angličtiny jako cizího jazyka, který probíhal na jednom z bostonských chudinských sídlišť. Ukázalo se, že učitelů angličtiny už mají dost a že by se jim spíš hodil někdo, kdo by doučoval středoškolskou matematiku. To, jak si lidé osvojují středoškolskou matematiku, mě sice nikdy zvlášť nezajímalo, ale na světě přece nejsme jen pro vlastní potěšení.

Na sídliště se člověk dostal tak, že nasedl na jeden z autobusů, které jezdily k lékařské fakultě, tam vystoupil, prošel kolem asi patnácti nemocnic a pak přešel přes koleje. Nikdy předtím jsem v podobné čtvrti nebyla a tak trochu jsem očekávala něco provizorního, jen halabala stlučeného, takže institucionální solidnost onoho místa mě zaskočila. Bylo vidět, že zdejší budovy působily odjakživa deprimujícím dojmem, že byly deprimující už od okamžiku, kdy je někdo navrhl a postavil, a že budou deprimující jednou provždy, možná ještě za stovky let, než je něco smete z povrchu zemského. Sporadické plochy přerostlého trávníku připomínaly přehazovačku plešatého muže, který si odmítá připustit skutečný stav věcí. Veškeré plochy byly pomalované graffiti, která postrádala jakoukoliv barevnost a hravost, byly to jen klikyháky, opakující se znovu a znovu jako necudná myšlenka, kterou člověk nedokáže vypudit z mysli.

Učebny se nacházely v obytné budově, na jejímž nádvoří stál opuštěný sporák. Vystoupala jsem po schodech k místnostem určeným pro výuku dospělých. Vstupovalo se do nich ze stísněné „recepce“ s maličkým stolem a židličkami pro děti, ačkoliv dětem tenhle program určený nebyl. Na stole vedle uschlého zelence a uschlého pavouka ležela prezenční listina. Ve skříni jsem našla štos sešitů v tvrdých deskách a krabici neořezaných tužek.

Linda, moje studentka, dorazila s desetiminutovým zpožděním. Byla zhruba stejně stará jako já, měla šeříkově fialovou metalickou rtěnku a ve stejném odstínu nalakované nehty. Podala mi složený list papíru. Rozložila jsem ho a četla: Linda potřebuje pomoci se zlomky.

Vešly jsme do menší z obou učeben a posadily se ke skládacímu piknikovému stolku. Linda mi v učebnici ukázala stránku, kterou se měla naučit. Byla na ní tabulka pro vytváření zlomků.

Čitatel

Jmenovatel

Zlomek

1

2

1/2

1

3

1/3

1

4

1/4

Vypadalo to ale, že Linda už tabulku uměla, protože když jsem do ní vepsala další čitatele a jmenovatele, třeba 2 a 3, dokázala je umístit správně nad a pod zlomkovou čáru a napsat 2/3.

„Přesně tak, to je správně,“ řekla jsem.

Linda vzdychla a zahleděla se z okna. „Akorát že nechápu, k čemu je mi to dobrý,“ prohlásila. To byl pocit, do kterého jsem se dokázala snadno vžít. Odsunula jsem učebnici a pokusila se jí vysvětlit smysl zlomků. Nakreslila jsem kolečko a řekla, že je to koláč. Zatvářila se otráveně. Vzpomněla jsem si, že vedoucí programu, zkušený člověk, který se výuce sociálně vyloučených dospělých věnoval už od středoškolských studií, nám radil, že když učíme matematiku, je vždycky dobré mluvit o penězích, protože to ukazovalo, že matematika je důležitá pro praktický život. Otočila jsem tedy stránku a vysvětlila jí, že zlomek, kde čitatel je jedna a jmenovatel čtyři, je něco jako čtvrťák a že čtyři takové zlomky dají dohromady dolar, takže je užitečné, když člověk umí něco rozdělit na části a o těch částech pak dovede uvažovat.

„Jsem si jistá, že o zlomcích přemýšlíš v podstatě pořád,“ řekla jsem jí. „Jde jen o to naučit se terminologii.“

Linda znovu vzdychla. „Pro tebe je to možná důležitý,“ namítla. „Ale pro mě to důležitý není. Mám hafo důležitějších věcí k přemejšlení.“

Přikývla jsem a zoufale uvažovala, jak na to reagovat. „Udělat americký srovnávací test přece je důležité,“ řekla jsem nakonec. „A abys ho udělala, musíš umět zlomky.“

„No jo, no,“ zamumlala. Pořád ještě zírala z okna. Taky jsem se podívala ven. Za oknem stál kontejner na odpad a na jeho okraji sedělo několik holubů. Rozpršelo se.

„Co myslíš tím no jo, no?“ zeptala jsem se.

„No jo, no,“ zopakovala. „V testu není nic vo koláčích. V testu je jen to, co je v knize. Ten druhej učitel vo žádnejch koláčích nic neříkal.“

Zapřemýšlela jsem o tom. Zamyslela jsem se nad obsahem testu. Slíbila jsem jí, že o koláčích už nebude řeč a že se budeme učit jen to, co je v učebnici. Otočila jsem stránku. „Tak, a teď už můžeme zlomky krátit,“ stálo tam. „Místo dvě čtvrtiny napište: jedna polovina.“ Nebyly k tomu žádné obrázky ani vysvětlení, nic, co by naznačilo, proč jsou dvě čtvrtiny totéž co jedna polovina. Pod nadpisem „Procvičování“ pak byla dlouhá řada zlomků určených ke krácení. Představa, že bych se měla pokusit vysvětlit, jak se krátí zlomky, aniž bych při tom mluvila o koláčích nebo o penězích, byla strašlivá.

„Vzhledem k tomu, že tu tabulku už ses naučila, myslím, že tímhle to můžeme pro dnešek uzavřít.“

Linda nereagovala. Napadlo mě, jestli „uzavřít to“ není elitářský výraz, který používají jen boháči.

„Můžeme jít domů,“ dodala jsem. „Uvidíme se zase příští týden.“

Kývla, strčila učebnici do kabelky a odešla.

„Je ti ale jasný, že není tvojí povinností před ní koncept zlomků obhajovat?“ řekla Světlana. „Oni vlastně nechtějí, aby je skutečně pochopila — chtějí jen, aby se naučila tu knihu nazpaměť.“

Když jsem dorazila na kolej, našla jsem Světlanu u svého psacího stolu, jak pilně něco smolí na jeden z mých růžových papírů. Když jsem vešla, ani nevzhlédla. Nakoukla jsem jí přes rameno a zjistila, že mi píše vzkaz, v němž ruší náš plán zajít do kina na Křižník Potěmkin. Levou rukou si pohrávala se šňůrou masivních jantarových korálů zavěšenou kolem krku.

Přidala podpis s typicky rozmáchlým S a podala mi papír. „Napsala jsem ti vzkaz,“ řekla. Místo na film jsme pak šly k ní do pokoje a na posteli jsme společně četly „Ninu na Sibiři“. Číst se Světlanou bylo pohodlné, protože díky srbochorvatštině znala všechna slovíčka, takže jsem nemusela pořád listovat ve slovníčku, stačilo se jí zeptat.

Příběh o Nině byl matoucí a smutný. Nina zjistila, že Ivan pracuje v laboratoři svého strýce a oženil se s jakousi geochemičkou. Ale člověk si ničím z toho nemohl být jistý, protože Nina s Ivanem ve skutečnosti ještě nemluvila, jen zahlédla stůl s jeho jmenovkou a vzkazem od manželky.

„Kdo tyhle věci vlastně píše?“ napadlo mě. Na obalu cvičebnice nebylo žádné jméno, jen nápis Ruská četba I.

„To fakt netuším,“ utrousila Světlana a sáhla po své učebnici psychologie.

Já si vzala kritické vydání Dickensova Ponurého domu, jehož 1020 stránek mě lákalo i odpuzovalo zároveň, podobně jako když vám někdo cizí vypráví svůj nekonečně dlouhý sen. Asi posté jsem četla tutéž větu:

Vholes potom dodává, jako by přičiňoval doušku k tomuhle prohlášení svých zásad, že jelikož se pan Carstone chystá vrátit ke svému pluku, snad by mu pan C. laskavě vystavil šek na dvacet liber.

Vholes tak znovu a znovu přičiňoval ke svému prohlášení doušku týkající se pana C. a peněz. Pan C., či snad jeho agent, znovu a znovu vystavovali šek na dvacet liber… jako zálohu… zřejmě.

Světlana si zvýrazňovačem zatrhávala něco o deindividualizaci a levačkou si stále pohrávala s jantarovým náhrdelníkem.

„To je krásný náhrdelník,“ řekla jsem.

„Hm?“ zamumlala. Rozhodla jsem se, že ji přiměju vzhlédnout od učebnice. „Ten náhrdelník,“ zvýšila jsem hlas. „Je překrásný.“

„Aha — tohle? To je dárek od mýho psychoanalytika.“

Jakmile se zmínila o svém psychoanalytikovi, věděla jsem, že mám vyhráno: přestane si číst a bude si se mnou povídat.

Její psychoanalytik byl během Díkůvzdání na konferenci v Moskvě. Byla to jeho první cesta do východní Evropy a všechno mu tam připomínalo Světlanu. Pořád potkával nějaké ženy, které se jmenovaly Světlana, většinou to byly kolegyně psychoanalytičky, ale jedna třeba pracovala v cestovní kanceláři. V obchodě s jantarovými šperky řešil, zda koupit Světlaně dárek není neprofesionální. Probíral to s jednou ze svých kolegyň, jakousi ruskou Světlanou, která tam s ním zašla, aby mu pomohla vybrat dárek pro manželku. Ruská Světlana mu poradila, ať se ve svém rozhodování řídí spíš sklonem k velkorysosti než profesní etikou.

„V zásadě o nic nejde,“ prohlásila Světlana. „Sám zdůraznil, že cena toho náhrdelníku je pouhou padesátinou toho, co jsem mu od září zaplatila na poplatcích za konzultace. Takže svým způsobem je to celé hrazené z mého zdravotního pojištění. Ten náhrdelník je vlastně dárek od pojišťovny Blue Cross of Massachusetts.“

Nechtělo se mi pokračovat v četbě Ponurého domu, a tak jsem se jí zeptala na její zdravotní pojištění. Zároveň mi ale běželo hlavou: Ponurý dům je v podstatě o nudné administrativě, tak proč ho raději nečtu a vyptávám se místo toho Světlany na nudnou administrativu, která se týká jejího zdravotního pojištění? Světlanu ale téma chytlo. Vysvětlila mi, že dotazník pro zdravotní pojišťovnu má kolonku týkající se diagnóz ve vztahu k duševnímu zdraví a ona že tu svou diagnózu zahlédla. Bylo to čtyřmístné číslo, které odkazovalo k seznamu chorob v americké národní klasifikaci mentálních poruch.

„Jen si to představ,“ vydechla, „čtyři čísla — a v těch je všechno, co tě sužuje.“ Poprosila svého psychoanalytika, aby jí řekl, co ta čísla znamenají, ale odmítl. Tvrdil, že na slovech, která stojí v klasifikaci mentálních poruch, nezáleží, že záleží jen na těch slovech, jež jsou vyřčena v jeho pracovně, mezi nimi dvěma. Jenže Světlana použila mnemotechnickou pomůcku a ta čtyři čísla si zapamatovala, nesmazatelně si je vryla do paměti, vydala se do vědecké knihovny a klasifikaci mentálních poruch si tam našla. „Viděla jsem ji tam, takový dva tlustý svazky v pevných deskách.“

„No a?“

„Nepodívala jsem se do nich. Z tý knihovny jsem odešla. Najednou mě to přestalo zajímat.“

Začala jsem zapomínat to, co jsem se naučila. Poprvé se to ukázalo na hodině ruské konverzace. Přišla jsem pozdě, ostatní už nahlas četli. Ivan přede mě přisunul svoji učebnici a ukázal na pasáž, kterou četli. Když jsme došli k místu, kde se Nina zahleděla ven z okna a pomyslela na Leonida, Ivan se ke mně naklonil a pošeptal mi: „Podle všeho myslí na chlapy pořád.“

„Cože?“

„Nejdřív myslí na Ivana. Pak na Leonida. Ale vždycky na nějakýho chlapa.“

„No jo,“ přitakala jsem. „Zvláštní.“

Ivan a já jsme měli přehrát scénku v Novosibirsku, pasáž, kterou jsem nepochybně četla a přemýšlela o ní, ale najednou jsem nebyla schopná vzpomenout si, co mám říkat. Navíc jsem si to nemohla najít v textu, protože jsem si cvičebnici zapomněla na koleji. A tak jsem tam stála, ochromená hrůzou, a vybavovala jsem si jen to, že Nina se dozvěděla nějakou špatnou zprávu.

„Ivane, stůjte tady a čekejte na Soňu,“ dirigovala nás Irina. „Ne takhle, zády k ní. Soňo, přistupte k Ivanovi. Ale ne jako na pohřbu — svižněji. Takhle.“ Ivan stál tváří k oknu a Irina k němu přispěchala, nejdřív celá ustaraná, ale najednou rozradostněná: „Ivane!“

Byla jsem úplně zděšená. Vůbec jsem si nepamatovala, že by se Nina s Ivanem potkala. Jak jsem na něco takového mohla zapomenout?

„Teď jste na řadě vy, Soňo,“ obrátila se Irina ke mně.

A tak jsem také přešla místnost a snažila se tvářit potěšeně. „Ivane!“ vyhrkla jsem.

Ivan se otočil. Jeho obličej byl nehybný jako maska. „Dobrý den,“ řekl.

„Ivane,“ zarazila jsem se. „Jsi to skutečně ty?“

„Jsem Ivan, to ano. My se známe?“

„Jak to myslíš, jestli se známe? Jsme přece přátelé.“

„Soňo,“ ozval se Irinin vyčítavý hlas, „vy jste ten domácí úkol neudělala?“

„Udělala, opravdu,“ bránila jsem se. „Ale teď jsem úplně zapomněla, co se stane dál.“

Irina vzdychla a podala mi knihu. „Tak si to rychle připomeňte.“

Jak jsem zběžně pročítala text, došlo mi, že tohle nebyl ten správný Ivan — byl to ten druhý, který se jmenoval skoro stejně. Taková pitomost, zbytečně to celý příběh komplikuje, blesklo mi hlavou.

„Ach, omlouvám se,“ řekla jsem. „Hledám Ivana Bažanova. Ale vy jste jiný Ivan.“

„Ano, já jsem Ivan Bojarský,“ odpověděl Ivan. „My se neznáme.“

„Spletla jsem se,“ pokračovala jsem. „Promiňte, už musím jít.“

„Dobrá,“ odvětil. „Svezu vás traktorem.“

„Děkuji,“ řekla jsem. „Lidé na Sibiři jsou tak laskaví…“

Vůbec se mi nechtělo na Konstruované světy, a tak když jsem zahlédla znak Červeného kříže, vzpomněla jsem si, jak byla Světlana darovat krev, a napadlo mě, že kdybych šla taky darovat krev, mohla bych aspoň část semináře zmeškat. Šla jsem po šipkách až do budovy s jazykovými učebnami. Její mezanin byl modrými umělohmotnými závěsy rozdělen na jednotlivé kóje.

„Posaďte se, prosím, odeberu vám vzorek krve,“ pravila sestra bezbarvým hlasem, vstala a došla ke mně. Naklonila se nade mnou, zajela mi prsty do vlasů a pak jsem uslyšela takové cvaknutí. „Tohle je úplná novinka,“ pravila. „Odebíráme vzorky krve z ucha.“ Potom mi ukázala rozmazanou cyklostylovanou mapku světa a zeptala se mě, jestli jsem v uplynulých dvou letech nebyla v některé z fialově označených zemí nebo regionů. Mapa nebyla moc velká, celé Turecko zabíralo plochu velkou asi jako nehet u palce. Spodní část nehtu byla fialová.

„To má být celý jih Turecka?“ zeptala jsem se. Sestra upřesnila, že se jedná jen o jihovýchodní Anatolii. Řekla jsem, že jsem byla jen ve střední Anatolii. Odvětila, že to z medicínského hlediska není nijak závažné. Pak se mě zeptala, jestli jsem měla pohlavní styk s mužem, který měl kdykoliv po roce 1977 pohlavní styk s jiným mužem, a jestli jsem někdy dostala nebo naopak někomu nabízela drogy či peníze výměnou za sex. „To je jednoduché,“ přerušila jsem ji. Podívala se na mě s výrazem napjatého očekávání. „Neměla jsem sex vůbec s nikým,“ vysvětlila jsem.

Zadívala se na mě přes horní okraj brýlí o něco pozorněji. „Ani s nikým, kdo za sex nabízel nebo naopak dostal peníze nebo drogy?“

Dole v přízemí byla okna zakrytá roletami. Položila jsem se na lehátko. Na stropě byla přilepená linkovaná čtvrtka: Vědomostní kvíz: díváme-li se na Zemi od severního pólu, otáčí se po směru, nebo proti směru hodinových ručiček?

„Pěkné žíly,“ poznamenala sestra.

„Díky,“ špitla jsem.

Tep v paži se mi postupně zpomaloval a dlaně mi začaly chladnout. Myšlenky se mi zatoulaly k cyklostylované mapě, pak k mapě Anatolie a pak k otázce, na kterou stranu se otáčí Země. Nakonec jsem na to přišla, a to díky dětské říkance, v níž se „mizí v černé vodě“ rýmuje se slovy „svítá na východě“. Přiblížil se ke mně bělavý obrys ve tvaru papírového draka. „Některým lidem to prostě trvá dýl,“ zaznělo odkudsi z dálky.

Čas jako by změkl a rozplizl se. Kluk na vedlejším lehátku přišel až po mně, ale už ho vedli pryč. Jeho sáček s krví už byl naplněný. Vidíš, drahoušku? Tak vidíš? Nemohla by ses to taky naučit? Co by ses mohla naučit? Uvědomila jsem si, že přemýšlím o Nině, která pořád myslela na chlapy, a vzápětí jsem se přistihla, že přemýšlím o tom, že pořád myslím na Ivana, a cítila jsem, jak se mi zrychlil tep. Třeba bych tímhle způsobem mohla ten odběr trochu uspíšit.

„Vy jste dneska na odběru poprvé?“ zeptala se mě nějaká žena.

„Ano,“ vysoukala jsem ze sebe.

„To se pozná.“ Dokud jsem měla jehlu v paži, vůbec jsem ji nevnímala, ale když ji vyndávali, jasně jsem ji cítila.

Ani na naši druhou schůzku nedorazila Linda včas. Posadila jsem se na dětskou židličku a oknem, v jehož skle se táhla prasklina, jsem zírala ven na kontejner, do kterého od minula přibyl gauč. Když mě začala chytat křeč do nohou, vstala jsem, otrhala jsem uschlé listy ze zplihlého zelence a hodila je do koše. Pak jsem začala chodit, prošla jsem skrze všechny tři místnosti, které vzdělávací program pro dospělé využíval — recepci a obě propojené učebny — a zpátky jsem se vrátila zešeřelou chodbou. Opakovala jsem ten okruh několikrát, pořád dokola, jako se člověku vrací neodbytná myšlenka.

Linda se objevila po čtyřiceti minutách. Odebraly jsme se do menší z učeben a posadily se k piknikovému stolku. Sesunula se na židli, jako by si už několik dní nesedla. Zeptala jsem se jí, co bychom dnes měly projít. Zalistovala svými fialově nalakovanými drápy v učebnici a podala mi ji otevřenou na stránce, kde se procvičovalo převádění „smíšeného tvaru zlomků“, například 2 1/2, na „základní tvar zlomku“, tedy 5/2.

Bylo mi jasné, že na výklad s pomocí tří koláčů můžu rovnou zapomenout. Hlavou mi blesklo, že dát si teď koláč by bylo úžasné. Pokusila jsem se přijít na co nejjednodušší způsob, jak počítání tohoto typu příkladů zmechanizovat. „To není tak těžké,“ řekla jsem Lindě. „Prostě vynásobíš to číslo pod lomítkem tím číslem vlevo. A pak k tomu přičteš to číslo nad lomítkem a je to.“

Nastalo dlouhé ticho. „Já mám děsnou spoustu mnohem důležitějších věcí na starosti, do háje,“ prohlásila nakonec Linda. „Vo tom nemáš ani páru.“

„Ale srovnávací test je přece taky důležitý,“ namítla jsem.

Chvíli na mě beze slova zírala. „Co ty seš zač? Co celý dny děláš? Tohlencto je tvý zaměstnání?“

„Já… jsem studentka,“ odpověděla jsem. Vedoucí programu nám výslovně zakázal, abychom se zmiňovali o tom, že chodíme na Harvard, a pokud bychom byli přímo tázáni, doporučil nám to popřít. Neřekl nám ale, co o sobě vlastně máme říkat.

„Studentka?“ Linda vypadala ohromeně. „A to studuješ tyhle hovadiny?“

„No, tyhle hovadiny úplně ne. Studuju jiné věci. Ale zlomky jsem ve škole taky měla, to jo.“

Zavrtěla hlavou. „Ale chápeš, co se ti snažím říct? Já na takovýhle pitomosti nemám čas.“

„Chápu, co se snažíš říct,“ ujistila jsem ji. „Ale máš přece možnost volby. Jestli sem nechceš chodit, tak nemusíš. Ale jestli sem chodit chceš, musíme se společně naučit zlomky.“

„Možnost volby?“ odfrkla si. „Tady nikdo žádnou možnost volby nemá. Ten druhej učitel říkal, že sem chodit musím.“

Pak se zeptala, co je vlastně s Ethanem. Ethan byl její další učitel. Vysvětlila jsem jí, že Ethan chodí jen v úterý. Prohlásila, že by chtěla, aby chodil i v pátek. Řekla jsem jí, že takhle se prostě věci mají.

Zklamaně vzdychla. „To aspoň není žádnej student,“ prohlásila, ačkoliv v tom se mýlila.

Taky jsem vzdychla. „Nedostala jsi nějaký domácí úkol, který bychom mohly společně udělat?“

Po jistém otálení vytáhla roztržený list papíru. Příklady na sčítání zlomků. To byl její domácí úkol, už ho měla hotový. Zatímco zírala z okna, opravila jsem jí tužkou chyby. Z deseti příkladů měla čtyři správně. Vrátila jsem jí papír a vysvětlila jsem jí, kde udělala chyby. Za celou dobu se na mě nepodívala ani žádným jiným způsobem nedala najevo, že mě vnímá. Napsala jsem jí pár příkladů na sčítání zlomků podobných těm, v kterých chybovala. „Nechceš to zkusit spočítat, než nám skončí hodina?“ navrhla jsem.

Ani teď se na mě nepodívala, ale asi po minutě sáhla po papíru a začala zlomky sčítat. Teď jsem pro změnu zírala z okna já. Škrábání tužky jen občas přerušilo prasknutí bubliny z Lindiny žvýkačky.

5. PRÁCE JE NEJLEPŠÍ LÉK

Když Nina vyšla z laboratoře, sníh i obloha začínaly tmavnout. V dálce zářila světla Jiskry Sibiře. Vydala se směrem k nim a přemýšlela, co dělat. Má se vrátit do Moskvy? Ale Moskva by jí jen připomínala to, na co se snažila zapomenout…

Nina zabušila na vrata kolchozu. Chtěla se ředitelky na něco zeptat. Ráda by v kolchozu několik týdnů pracovala.

Ředitelka měla radost. „Ti, kdo chtějí pracovat, jsou vždycky vítáni,“ řekla.

Nina pracovala velmi tvrdě a skoro na nic nemyslela. Nemyslela na Ivana, nemyslela ani na fyziku. Dokonce někde ztratila svou knihu o fyzice. Nevadilo jí to. Starala se o plaché soby a chundelaté lišky. Jaké štěstí, že díky práci mohla na všechno zapomenout!

Nina se spřátelila s Ivanem Bojarským — Ivanem Druhým, jak mu říkala — a jeho krásnou ukrajinskou manželkou Ksenií. Občas se Nina sama sebe ptala: Co by se stalo, kdyby Ivan Druhý nebyl ženatý? Zamilovala by se do něj? Zvláštní. Proč jen byli všichni Ivanové na světě ženatí?

Uplynuly týdny. Přišel Silvestr. Nina, Ivan Druhý, Ksenia, ředitelka a všichni zaměstnanci kolchozu pili sovětské šampaňské. „Šťastný nový rok!“ přáli si navzájem.

Jednoho ponurého zimního večera ředitelka Nině oznámila, že má návštěvu.

„Kdo by to mohl být?“ přemýšlela Nina.

V kanceláři stál Leonid. V ruce držel Nininu ztracenou knihu o fyzice.

„Leonide!“ podivila se Nina. „Jak jste mě našel?“

Světlana se svého psychoanalytika zeptala, jak dlouho to bude trvat, než ji vyléčí. Prohlásil, že to je špatná otázka. „Vyléčit“ někoho zjevně nebylo možné. Tak se ho zeptala, jak dlouho to bude trvat, než bude schopná normálně fungovat, a on odpověděl, že dva roky. Zpočátku se jí to zdálo jako věčnost, ale když o tom víc přemýšlela, zas tak dlouhá doba to nebyla.

„A co přesně znamená ‚normálně fungovat‘?“ zeptala jsem se.

„Dokázat se vyrovnat s minulostí. Mít normální sexuální život. Neprobdít celý noci kvůli záchvatům úzkosti.“

„Aha. A ty myslíš, že většina lidí se dokáže vyrovnat s minulostí a mít normální sexuální život?“

„Jo, upřímně řečeno si to myslím,“ odpověděla. „Ale i kdyby to měli dokázat jen některý, měla bych každopádně být mezi nima. Někde hluboko v sobě mám vlohy pro spokojený, vyrovnaný život. Cítím to.“

Přikývla jsem. I já jsem byla přesvědčená, že Světlana má vlohy pro spokojený život.

Ve studentských novinách jsme se dočetli, že nějaký prvák vyskočil nahý z okna ve třetím patře katedry psychologie. Jeho pád naštěstí ztlumila vysoká závěj a on skončil na ošetřovně a hrozil mu postih za veřejné pohoršení. Jméno v článku neuváděli, ale už u oběda všichni prváci věděli, že šlo o jakéhosi Ethana, který bydlel na koleji Pennypacker.

Kdybychom žili v nějakém Dickensově románu, napadlo mě, pak by Ethan, který vyskočil z okna, a Ethan, který spolu se mnou doučoval Lindu, byli jeden a týž člověk. Jenže my jsme nežili v románu, takže to zřejmě byl jiný Ethan. Ethanů bylo přece víc než dost.

Po obědě mi nicméně zavolal vedoucí programu a požádal mě, abych dnes zaskočila za Lindina úterního učitele, který je indisponovaný. Namítla jsem, že mám vyučování. Vysvětlil mi, že máme určité závazky vůči našim studentům, kteří ve snaze změnit svůj život musejí leccos obětovat. A že jim musíme jít příkladem a občas také něco obětovat, protože tihle lidé už v minulosti zažili příliš mnoho zklamání. To, co říkal, sice mělo hlavu a patu, přesto mi připadalo nefér, že na mě zvýšil hlas. Koneckonců já z žádného okna neskočila.

Linda se mě aspoň třikrát zeptala, co se stalo s Ethanem. „Vyskočil z okna,“ vyhrkla jsem nakonec, „ale neboj, nic se mu nestalo.“

„Z okna?“ Otočila se k oknu a zadívala se na něj tak, jako by i ona uvažovala, že skočí.

Linda měla za úkol naučit se odečítat zlomky. Proč je odečítání vždycky o tolik těžší než sčítání?

Když jsem vyšla z budovy s učebnami a vracela se přes koleje k zastávce autobusu, bičoval mě prudký vítr a mrznoucí déšť. Autobus byl o něco méně přeplněný než obvykle. Volné místo k sezení v něm sice nebylo, ale měla jsem kolem sebe aspoň tolik prostoru, že jsem si mohla vytáhnout walkmana, a tu a tam jsem mezi hlavami ostatních cestujících zahlédla ulice ubíhající za oknem, což mi zvedlo náladu. Bylo zvláštní, jak málo někdy stačí, aby se člověk cítil buď dobře, nebo špatně, ačkoliv jeho základní životní situace se vůbec nezměnila.

Pak se situace změnila velmi prudce a já se válela na podlaze, před obličejem jsem měla cizí boty a rozžvýkanou žvýkačku zabalenou do kousku staniolu, můj walkman ležel opodál, přihrádka na kazetu otevřená, kolečka přehrávače se pořád ještě otáčela. Upadlo i několik dalších cestujících a někomu se vysypala papírová taška plná pomerančů.

Autobus naboural zezadu do mercedesu. Řidič mercedesu vystoupil z auta a začal přes okýnko hulákat na řidiče autobusu. Řidič autobusu vystoupil z autobusu, aby se mu lépe hulákalo na řidiče mercedesu. Pohledem z okna jsem zjistila, že už jsme skoro u Central Square. Protlačila jsem se dopředu, vystoupila otevřenými dveřmi u řidiče a vydala jsem se pěšky směrem k univerzitě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Idiot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.