Čisté zlato

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Karin Slaughter a Lee Child

Čisté zlato – e-kniha

Copyright © HarperCollins Polska sp. z o.o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Český název: Čisté zlato

Název anglického originálu: Cleaning The Gold

Autoři: Karin Slaughter a Lee Child

Překlad: Kristýna Kučerová

První vydání: HarperCollinsPublishers, 2019

Grafika obálky: Madgrafik

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Dana Wotřelová

© 2019 by Karin Slaughter and Lee Child

© 2019 by Karin Slaughter (ukázka z knihy Poslední vdova)

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2019

Will Trent is a trademark of Karin Slaughter Publishing LLC.

Karin Slaughter and Lee Child assert the moral right to be identified as the authors of this work

Úryvky z písní:

„Africa“ – David F. Paich and Jeffrey T. Porcaro

„I’m on Fire“ – Bruce Springsteen

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Cover design: © CaderónStudio

Cover Illustration source: Shutterstock

Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

ISBN: 978-83-276-4208-0 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-4209-7 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-4210-3 (PDF)

Karin Slaughter patří k nejpopulárnějším a nejuznávanějším spisovatelkám napínavých románů. Vyšly ve 120 zemích, prodalo se jich více než 35 milionů výtisků a pravidelně se objevují na prvních příčkách na seznamech bestsellerů. Oblibu si získaly i její detektivní příběhy ze sérií Grant County a Will Trent. Karin je zakladatelkou projektu Save the Libraries – neziskové organizace založené za účelem podpory a digitalizaci knihoven. Narodila se v americkém státě Georgie a dnes žije v hlavním městě Atlantě. Její psychothrillery Hodná dcera a Mozaika lží se staly předlohami pro scénáře filmů.

www.KarinSlaughter.com

Lee Child je jedním z předních světových autorů thrillerů. Říká se, že se na světě prodá jeden z jeho krimi příběhů s oblíbeným hrdinou Jackem Reacherem každých devět sekund. Childovy knihy trvale obsazují přední příčky seznamů nejprodávanějších titulů a jejich přesáhl sto milionů výtisků. Child se narodil se v Coventry, vyrůstal v Birminghamu a nyní žije v New Yorku. Knižní postava Jacka Reachera se objevila ve dvou filmových snímcích.

www.LeeChild.com

Milí čtenáři,

konečně se s vámi můžeme podělit o povídku, která vznikala několik let.

Už skoro dvacet let jsme přátelé a máme navzájem rádi své knihy. Celou tu dobu jsme se nejednou dostali k otázce, co by asi naši hrdinové Jack Reacher a Will Trent udělali, kdyby se potkali ve skutečném životě. Zatkl by Will Reachera za to, že vzal spravedlnost do vlastních rukou? Rozbil by Reacher Willovi hlavu nebo ho hodil do studny? Najít možnost, jak by ti dva mohli spolupracovat, byla opravdová výzva. Oba mají silný morální kodex, ale k cíli dospívají velmi odlišným způsobem. Dlouho jsme si povídali a hledali případ, který by je svedl dohromady, a nakonec jsme vymysleli zápletku, kterou jsme s velkým nadšením dál rozpracovávali.

Výsledkem je Čisté zlato. Zpočátku jsme každý psali své kapitoly, ale jakmile se příběh propletl, slil se v jedno, takže možná ani nepoznáte, kdo co napsal. A doufáme, že se vám to bude líbit. A bez ohledu na to, co si o tom myslíme, Jack a Will si počátek tohoto krásného přátelství opravdu užili…

S přáním všeho dobrého, Karin Slaughter a Lee Child

1

Will Trent seděl naproti zavřeným kancelářským dveřím a poslouchal tlumené hlasy, které zrovna probíraly jeho žádost o zaměstnání obsahující krom jiného ne zrovna příkladný dvoubodový seznam dosavadních povolání a dvě obvinění z řízení pod vlivem alkoholu. Debata asi neprobíhala tak úplně v jeho prospěch. A to nebylo dobré. Will tuhle práci potřeboval. Jinak totiž půjde do kopru i ta skutečná.

Rukávem si otřel čelo. Venkovní teplota už překonala bod varu. A uvnitř to nebylo o moc lepší. Ve vlhkém sklepě vládní budovy z něj kapal pot. Nízký strop se snesl ještě níž. Zvlhlá stěna byla místy vypouklá. Sledoval kapičku potu, která dopadla z nosu na podlahu. Linoleum bylo uprostřed odřené, patrně ještě z dob, kdy touhle chodbou běhaly vojenské kanady.

Will se zavrtěl na židli. Místo obratlů měl stahovací pásky, které mu škrtily míchu. Na nohách mu tuhly svaly. Bolelo ho celé tělo, a to hned ze dvou důvodů. Tím prvním byla rozlučka, kterou mu v noci uspořádala jeho přítelkyně a k níž dnes ráno přidala ještě pokračování na parkovišti s příhodným nápisem „zaparkuj a jeď“. Tím druhým byl hodinový let z Atlanty do Lexingtonu, který musel přetrpět s koleny vraženými do opěradla před sebou, vmáčknutý mezi uřvaným děckem a postarším občanem trpícím nadýmáním.

Napadlo ho, že za tu bolest stál jen ten první důvod.

Za dveřmi se ozval zvýšený hlas: „Mně je úplně u zadku, co si myslíš, Dave.“

Plukovnice Stephanie Lukatherová, šéfka úschovny zlaté rezervy Spojených států. Vysoká šarže, jenomže Will toho o ní zas tolik nevěděl. Většina jeho znalostí o zlaté rezervě federální vlády pocházela z Wikipedie a Goldfingera.

Budova byla součástí vojenské základny Fort Knox na křižovatce Bullion Boulevard a Gold Vault Road. Na půl metru tlusté hlavní vchodové dveře padlo dvacet tun pancéřovaného materiálu. Uvnitř jsou uskladněny drahé kovy v hodnotě 350 miliard dolarů. Budovu hlídá mincovní policie a tu zase americká armáda. Trezory se pro veřejnost otevřely jen jednou, v září 1974. O deset let dříve filmová Pussy Galorová zaútočila na základnu se svým vzdušným cirkusem a tikající bombu v sejfu se podařilo zneškodnit 0,07 vteřiny před výbuchem.

Dveře se konečně otevřely.

Major Dave Baldani se na Willa ironicky usmál.

Will tenhle výraz dobře znal. Přerod kamaráda v prevíta. Sám ho jako agent Georgijského úřadu vyšetřování hojně používal. Jenomže do Fort Knox nepřijel jako policajt. Krycí historka ho proměnila v bývalého kapitána vojska Spojených států, který se po druhém nasazení v Afghánistánu propadl do černé díry špatných rozhodnutí.

Totožnost měl neprůstřelnou, tedy pokud by se někomu nepodařilo nabourat do databáze Pentagonu. Jack Phineas Wolfe, propuštěn z aktivní služby se všemi poctami a výhodami v roce 2016. Dvakrát řízení pod vlivem. Veřejně prospěšné práce. Podmínka. Rozvod. Bezdětný. Přečerpaný účet u banky. Pravidelně na limitu u kreditní karty. Soudně vystěhovaný z posledního bydliště. Bankovní exekuce na auto. Snaha najít si slušnou práci, anebo aspoň tak slušnou, jak je to možné.

„Tak rychle, chlapci.“ Stephanii Lukatherové mohlo být něco málo přes padesát, byla vysoká, štíhlá, dlouhé blond vlasy si podle vojenských předpisů vyčesala do drdolu. Netrpělivě mávla rukou. „Čekám tu na vás.“

Will musel sklonit hlavu, aby se mohl postavit. Snížený strop byl o půl metrů níž, než by potřeboval. Tmavě obložené zdi se stářím vypoulily. Po délce celé jedné stěny se táhly zamčené registrační skříňky. K protější zdi byl přistrčený kovový psací stůl. Žádná okna. Vzduch se ani nepohnul. Připadalo mu, že stojí v rakvi.

Plukovnice Lukatherová ukázala na nízký strop a vysvětlovala: „Brig Ben, co sídlí nade mnou, si přál do kanceláře sprchu. Hovno padá dolů. Já přece světlík nepotřebuju. Sedněte si, Wolfe.“

Will se posadil na jednu z židlí naproti Lukatherové. Baldani zůstal stát asi pět centimetrů od Willova ramene – další omšelý trik hodného/zlého poldy.

„Od té doby, co jste dokončil armádní rekvalifikační program, máte docela problémy, Wolfe.“

Will to nevnímal jako otázku, a tak neodpovídal.

Lukatherová položila ruku na jeho spis a čekala, až ho ticho přestane bavit.

Nepřestalo.

Hodiny na stěně hlasitě zatikaly.

Baldani si povzdechl a sípal přitom jako dlouholetý kuřák.

„Tak se mi zdá, Dave, že jsme si tu pořídili opravdického kapitána Jacka.“ Lukatherová otevřela spis a předstírala, že informace čte poprvé. „Nasazený na DV. Pátý ve třídě ve škole Johna Waynea. Frčky z pískovny. Hatrick. Armáda nade vše. Určitě jste na cimře vyhrál soutěž o nejdelší péro.“

Will neměl čas si nastudovat vojenský slang, takže jí rozuměl jen poslední větu, která mu ovšem připadala trefná.

„A pak…“ Další list ve spise. Lukatherová jela prstem po stránce s prověrkou Jacka Wolfea. „Dvakrát řízení pod vlivem. Ošklivý rozvod. Dluhy. Proč si myslíte, že byste měl na pár dní získat výsadu práce na mé základně a dostávat patnáct dolarů na hodinu?“

Will pokrčil jedním ramenem, jako to dělávali podezřelí, když je vyslýchal. „Rozhodnutí je na vás.“

Lukatherová zvedla hlavu od papírů. Možná si cenila jeho upřímnosti, protože ho zatím ještě nevyzvala, aby koukal vypadnout z jejího kanclu. „Víte, o jakou práci se jedná?“

„Údržbář? Vrátný?“ Will znovu pokrčil ramenem, tentokrát ovšem jen proto, aby naštval Baldaniho. „V té nabídce se psalo něco o úklidu.“

„Což není úplně vaše parketa. Co víte o zlatu?“

Znovu povytažené rameno. „Nějaký by se mi hodilo.“

„Hele, ty vypatlanče.“ Baldanimu došla trpělivost. „Kontroluj se. Mluvíš s plukovnicí.“

Will natočil bradu o dva stupně, Baldaniho sice úplně neignoroval, ale tvářil se tak.

Baldani zaťal pěsti, což bylo hodně hloupé, protože jakmile by zvedl ruce, Will by mu narval koule do prdele.

„To stačí, hoši.“ Lukatherová zavřela spis Jacka Wolfea. Očividně se rozhodla, zda ho zaměstná, anebo ne, ale zatím o tom nehodlala mluvit. Obrátila se na Willa: „Zlato je v přírodě se vyskytující chemický prvek s atomovým číslem 79. Patří mezi měkké kovy, takže se snadno poškodí a poškrábe. Při kontaktu s mastnýma rukama může korodovat nebo ztratit lesk, čímž klesá jeho hodnota. Proto se doporučuje nosit při manipulaci se zlatem bavlněné rukavice. Jelikož vlhkost z lidského dechu a slin může zanechat na povrchu neodstranitelné skvrny, jsou nutné i roušky.“

Will čekal, co přijde dál.

„V roce 1933 prezident Franklin D. Roosevelt výnosem 6102 postavil mimo zákon soukromé vlastnictví zlatých mincí, cihel a certifikátů, čímž donutil občany, aby všechno odprodali do federální rezervy. V roce 1936 ministerstvo financí zahájilo výstavbu zlaté pokladnice a v opancéřovaném a přísně střeženém konvoji přemístilo většinu zlata do našeho zařízení. Momentálně se v zapečetěných trezorech nachází přes 1473 milionů trojských uncí, především ve formě zlatých cihel o hmotnosti 12,4 kilogramů s ryzostí od 900 do 999. Zbytek státní rezervy je ve West Pointu a Denveru.“

Will znovu pokrčil přezíravě ramenem. „No a?“

„Na základě nařízení Kongresu musí Úřad generálního inspektora ministerstva financí každý rok trezory zkontrolovat. Pouze vizuálně. Ověřit sériová čísla všech zlatých cihel oproti soupisu by trvalo měsíce. A tím se dostáváme do současnosti, kapitáne Wolfe. K zákonům o rozdělení státní pokladny z roku 1978 vyšlo přísně utajené nařízení 42-12, které požaduje, aby se jednou za deset let manuálně zkontrolovala každá položka. Desetiletá lhůta právě uplynula a nám chybí ve stavu jeden člověk.“

Will přestal krčit rameny. Poškrábal se na bradě a pokusil se odehnat neviditelného pubertálního Willa, který poskakoval jako pogující magor. Doufal, že se sem v rámci tajného úkolu dostane, ale tohle znamenalo, že ho pustí do trezoru. Do trezoru se zlatem. Na území vyhrazené pro Oddjoba.

Potřeboval si to ujasnit: „Vy po mně chcete, abych manipuloval se zlatem?“

„V podstatě jste ficka,“ prohlásil Baldani. „Čistíte zlato.“

Lukatherová doplnila: „Kompletní inventura nám zabere přesně devět měsíců. Momentálně jsme trochu napřed, což je skvělé. Pracujeme nepřetržitě, máme dva šestičlenné týmy na denní směnu a další dva na noční. Z bezpečnostních důvodů nesmí být jeden tým v trezoru déle než dva týdny, takže využíváme externisty – pokud možno z armády –, aby se nikdo na základně nestihl příliš dobře seznámit s tím, jak to tady chodí. Jak jsem říkala, jdeme do finále, ale na denní směnu potřebujeme posilu.“

Will o jejích slovech uvažoval. Práci mu vlastně nenabídla, a přesto ho informovala o projektu nejvyššího utajení. To bylo dobré. Teď se hlavně nesmí tvářit moc natěšeně. „Co to obnáší?“

„Tvrdou práci,“ pronesl Baldani odměřeně, aby dal najevo, že podle něj na to Will nemá.

„Dave má pravdu,“ přitakala Lukatherová. „První okouzlení za půl hodiny opadne. A pak už je to dřina a hodně bolavá záda. Vy jste očividně stále v bojové kondici, Wolfe. Vojenský sestřih už sice nemáte, ale vojáka v sobě nezapřete.“ Opřela se a nepokrytě si ho prohlížela. „Kolik? Metr devadesát tři? Pětadevadesát kilo?“

Will vážil už od střední školy čtyřiaosmdesát, ale přikývl.

„Podle Davea s vámi budou problémy, ale já mám tu a tam nějaký ten problém docela ráda.“ Otevřeně se na Willa zubila. „A navíc ten poslední chlap, kterého Dave doporučil, vycouval, jakmile se poprvé zpotil. Vy jste taky taková sralbotka, kapitáne?“

Will zavrtěl hlavou. „Já neutíkám.“

„To se vsadím.“ Zamrkala, jako by měla něco v oku. „Ráda mám pod sebou pracovité muže. Jste pracovitý muž, Wolfe?“

Willovi manuální práce nevadila. „Svoje si vždycky odvedu.“

„To se vsadím, vojáku.“ Hluboce, hrdelně se rozesmála. „Baldani, bereme ho. Je to rozkaz.“

Baldani se tvářil, jako by se chtěl dohadovat, ale Lukatherová nevypadala jako žena, s níž by to mělo valnou cenu, a to nejen kvůli výložkám s orlem.

„Tak jdeme, posero,“ zamručel Baldani.

Poserou si Baldani vysloužil to potěšení sledovat, jak si Will dává se vstáváním na čas. Aby to ještě vylepšil, teatrálně sklonil hlavu pod nízkým stropem, protože Baldani byl o dost menší. Major zvedl k Willovi oči plné vzteku. Willova přítelkyně by Baldaniho nazvala hysterickým skrčkem, a věděla by, o čem mluví, protože sama byla vyšší než on.

Vyšli na chodbu a major nasadil pochodový krok. Byl trochu baculatý, ale ve formě, nejspíš trávil v posilovně stejně času jako v baru. Vlasy měl jako komiksový Beetle Bailey sestřižené nakrátko, čímž ovšem neschoval pleš na temeni. Baldani si všiml, že se mu Will dívá na sluncem spálenou kůži na hlavě. Zakryl si ji rukou a předstíral přitom, že si stírá pot. Rychle si Willa změřil, a když zaslechl tichý smích, zpražil ho pohledem.

„Jestli máš pocit, že je na tebe Lukatherová milá, tak jsi úplně vedle,“ varoval ho Baldani. „Klidně by si sedla na kliku, kdyby jí štípla do bradavky.“

Will se rozhodl, že dá tomuhle chlapovi zabrat. „A kdo ne?“

Venku se mu slunce zařízlo do tváře jako břitva. Will v dálce rozeznával zvuky střelby. Pak výbuch. Další střelbu, což v něm probudilo přání mít po ruce zbraň anebo něco, co by vyhodil do povětří.

Will nebyl policajtem jen tak pro nic za nic.

Baldani nastoupil do modré impaly, z jejíhož podvozku visely blátivé stalaktity. Klimatizace už běžela na maximum, když Will nasedal. Okamžitě ho přepadl známý pocit – po zádech se mu řinul pot a z té zimy mu okamžitě začalo téct z nosu. Baldani zacouval, aby vůz otočil. Rádio hlasitě hrálo, ale Baldani ho ještě zesílil, protože nic z vás neudělá většího frajera, než když vám z repráku řve Smells Like Teen Spirit od Nirvany.

Auto zaskřípalo, vyjelo z parkoviště a Will si v duchu vybavoval informace z Wikipedie. Komplex se rozkládá na ploše čtyř set čtverečních kilometrů a zasahuje do tří okresů. Žije tu skoro 13 000 lidí a další tisíce sem jezdí na výcvik, případně jako podpůrný personál. Jsou tu hotely, restaurace rychlého občerstvení, obchody, dráha na bowling, zdravotnické středisko, bytovky, mateřské a základní školy. Na 100 žen starších osmnácti let připadá 190,3 muže, což by patrně vysvětlovalo, proč je Baldani tak upjatý.

Anebo je to prostě kretén.

Z hlavní silnice si Will všiml dalších kancelářských budov. Bylo jich tolik, že je ani nespočítal. Sídlilo tu personální velení armády, což nejspíš znamenalo, že sem putují všechny dokumenty. Ale pořád to byla aktivní vojenská základna s vysokým stupněm zabezpečení. Už jen projet hlavní branou si vyžádalo dvě hodiny čekání a pocení, během nichž se zevrubně zkoumaly jeho oficiálně zfalšované doklady.

Zlatou pokladnici spatřil na konci dlouhé ulice. Bílá žulová budova vypadala jako docela nevinná stavba ve stylu art deco z třicátých let dvacátého století, která je hezčí, než by měla být, protože velká hospodářská krize připravila o výdělek obrovské množství lidí a ti, kterým nějaké to živobytí zůstalo, si dávali s prací načas.

Will si budovy všiml už dřív, když jeli po dálnici, a měl přitom pocit, že ho snad šálí zrak. Jak to, že je na ni vidět ze všech stran? Potom ale spatřil ostnatý drát a řady plotů pod proudem, varovné nápisy a džípy křižující plochu o velikosti deseti fotbalových hřišť s elektricky odpalovanými pozemními minami. Na střechách nehlídkovali odstřelovači, ale než by se zloděj dostal na otevřené prostranství u budovy, určitě by ho měly v hledáčku minimálně dvě stovky mužů.

Baldani zastavil vedle nízké patrové bezpečnostní budky za otevřenou branou. I když slovo otevřená bylo trochu zavádějící. Těžká železná vrata se sice rozevřela, ale ze silnice se vztyčilo dvanáct pásů s ostrými hroty, které trčely do vzduchu jako krokodýlí zuby.

„Teď se pěkně předkloníš a zakašleš,“ uchechtl se Baldani.

U auta se objevil strážný, který vypadal, jako by měl košili vycpanou pytli s pískem, a otevřel dveře. Will se rozhlédl a zaclonil si oči před sluncem. Naposledy se v obklíčení tolika těžce vyzbrojených chlapů ocitl v Port of Savannah, kde se společně s FBI, DEA a ATF účastnil zátahu na opuštěné skladiště.

Baldani hodil klíče, zapalovač a průkazku na tác, který projel rentgenem, a tím jeho prohlídka skončila. Opřel se o plot, zapálil si cigaretu a čekal, až odbaví Willa. Kontrola při vstupu do základy byla náročná, ale prohlídka před vstupem do trezoru byla jako… ano, jako prohlídka ve Fort Knox.

Will napočítal deset mužů s puškami M4, což byly v podstatě vylepšené AR-15 pro civilisty. Na opascích měli ještě pistoli Sig Sauer P320, pepřový sprej, taser a teleskopický kovový obušek. Pohybovali se rychle a úsporně a Willa podrobili zdlouhavé bezpečnostní prohlídce. Urostlý německý ovčák mu zabořil čumák do rozkroku. Puberťák s notebookem se zmocnil jeho peněženky a naskenoval všechny falešné průkazy do systému. Boty mu zkontrolovali rentgenem. Musel si sundat pásek, zvednout paže a nechat se prohledat detektorem kovů, prošacovat a pak ještě ukázat jelení lůj a klíče. Potom ho ručně prohledal další chlap. Třetí mu otřel ruce malým papírkem, který strčil do přístroje zjišťujícího přítomnost látek používaných pro výrobu výbušnin.

Impala na tom nebyla o moc lépe. Další strážný prohlédl zrcátkem na tyči podvozek a posrážel přitom stalaktity. Belgického ovčáka pustili z vodítka. Sedačky nahoru. Rychlý pohled pod koberečky a sluneční clony. Přihrádka na rukavice. Motor i kufr. Geiger-Müllerovým detektorem ionizačního záření obkroužili celé auto a pak ještě zkontrolovali, zda někde neulpěly zbytky výbušnin.

Will už byl v tom vedru úplně mokrý, ale když mu chtěli naskenovat otisky prstů, na čele mu vyrašil jiný druh potu. Ustojí krytí Jacka Phinease i tuhle úroveň prověrky, anebo Willa za chvíli na místě zastřelí?

Na tuhle otázku bylo ovšem trochu pozdě.

Ani jeden člen ochranky nevypadal na to, že by mu v obchodě prodali alkohol. Jeden měl na bradě pořád ještě broskvové chmýříčko. Další připomínal Groota v pubertě. Všichni měli v očích stejný znuděný výraz, který by mohl být předzvěstí nečekaného stisknutí spouště, rány obuškem a následného Willova převozu vrtulníkem do nemocnice anebo autem do márnice.

Srdce mu bušilo do žeber, když puberťák s notebookem znovu vstoupil do jeho osobního prostoru. Ten kluk držel v ruce řidičák Jacka Wolfea, jeho kartičky zdravotního a sociálního pojištění a bůhvíproč i věrnostní kartu Costco.

„Podívejte se sem.“ Další strážný k němu natáhl ruku s těžkými černými brýlemi. Nahoře z nich čouhal kroucený kabel, který byl na druhém konci zapojený do tabletu.

Will přitiskl obličej k brýlím. Viděl jen černotu, pak mu před očima probleskla čára, takže měl pocit, že zírá na Cylona ze seriálu Battlestar Galactica.

Když mu brýle sundali, oslepilo ho slunce.

„Sken sítnice,“ informoval ho Baldani. Ze rtů mu visela napolo vykouřená cigareta. Z jeho výrazu bylo znát, jak ho Willovy útrapy baví, ovšem upřímně řečeno, být Will v jeho kůži, užíval by si to stejně.

„Pane?“ oslovil kluk s notebookem Willa. Podíval se na jeho doklady, pak na Willa a znovu na doklady. Notebook zapípal, ale jeho majitel nespouštěl oči z Willa. Ten jeho pohled opětoval. Sledoval pot, který klukovi stékal po spáncích z holé hlavy. Podle Willova odhadu mu bylo tak osmnáct a postavu měl jako každý, kdo tráví každou volnou vteřinu v posilovně anebo sháněním holek.

Notebook znovu zapípal, ale kluk se na obrazovku nepodíval.

Will to nevydržel. Koukl na obrazovku. Pak znovu na kluka. A ještě jednou na obrazovku.

„Alfa! Mike!“ zvolal mladík.

Will čekal, že ho střelí do hlavy, anebo srazí k zemi.

Baldani se ušklíbl a odhodil cigaretu. „Adios, mamrde.“

Patníky se položily. Špice se zasunuly. Deset členů ochranky poodstoupilo. Will se nadechl tak zhluboka a s takovou úlevou jako nikdy v životě.

Baldani samolibě cenil řadu nikotinem zažloutlých, širokých zubů a zamířil autem k budově. Will ho nechal, ať si užívá vítězství, pustil pocit ponížení k vodě a soustředil se na práci, která ho čeká. Není tu proto, aby vymlátil z Davea Baldaniho duši nebo pucoval zlaté cihly. Přijel sem najít chlapa, který zabil policajta.

Ke zločinu došlo 16. dubna 1997 ve státě Georgie, v městě Margrave vzdáleném asi sto šedesát kilometrů jižně od Atlanty.

Fakta:

Nahlášen podezřelý jedinec pohybující se u knihovny. Margrave je malé město. Nejezdí sem cizí lidé, které nikdo nezná. Tohle byl běloch s plavými vlasy a modrýma očima, přes sto osmdesát centimetrů vysoký, s postavou vysunutého obránce amerického fotbalu, oblečený do špinavých džínsů a vojenské maskáčové bundy. Naposledy ho viděli, jak přechází sem a tam před vchodem do knihovny. Předtím jednou zašel dovnitř, použil toaletu a prolistoval si Atlas ptáků jihovýchodu USA. Knihovnice zavolala do kanceláře šerifa, protože ten člověk si cosi mumlal sám pro sebe. Za pět minut se na scéně objevil zástupce šerifa. Podle očité svědkyně neznámý muž vytáhl revolver a střelil ho do hlavy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čisté zlato.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.