Socialismus

Ludwig Von Mises

Praha 2019

Překlad z anglické verze

Ludwig von Mises: Socialism: An Economic and Sociological Analysis,

Yale University Press, New Haven 1951

První vydání.

Vydal Liberální institut, Jungmannova 26/15, Nové Město, 110 00 Praha 1

Výhradní distributor Grada Publishing, a.s.

Praha 7, U Průhonu 22, PSČ 170 00

www.grada.cz

Překlad Vladimír Krupa, Jiří Nohejl (předmluva F. A. Hayeka)

Česká předmluva Dominik Stroukal

Jazyková korektura Kateřina Linhardtová

Odborná korektura Martin Pánek

Obálka Iva Nitkulinec

Grafická úprava a sazba Barbora Ondřichová

Vytiskl PBtisk, s. r. o. Příbram

Na vydání knihy dále spolupracovali Pavel Mises, Jakub Skala,

Dominika Skalová, Radek Soběhart, Pavel Vavřín

ISBN 978-80-86389-65-3

Poděkování

Děkujeme našim sponzorům za velkorysé dary, které umožnily vydat tuto publikaci.

Děkujeme také portálu Startovač.cz, který zprostředkoval fundraisingovou kampaň na vydání knihy. Jmenovitě nás přes Startovač.cz štědře podpořili: Pavel Hanus, Alexandr Harant, Aleš Janda, Tomáš Jirsa, Josef Jura, Bob Marounek, Filip Marvan, Vladimír Rybář, Petr Schimm a Ján Solík. Poděkování patří také všem dalším přispěvatelům.

Za podporu při vydávání knihy děkujeme také Jiřímu Schwarzovi.

ISBN 978-80-86389-65-3

Poznámka k českému překladu

Tato kniha je přeložená z angličtiny (poprvé 1951), kam byla přeložena z druhého německého vydání (1932), jež následovalo po původním díle Die Gemeinwirtschaft z roku 1922. S anglickým překladem pomáhal sám autor a oproti německému vydání ji doplnil, zejména o problém ekonomické kalkulace a nezaměstnanost (str. 145 et seq., 476 et seq.), které v německém vydání nejsou.

Misesův neuvěřitelně široký intelektuální záběr se projevuje nejenom obdivuhodně obsáhlým poznámkovým aparátem, nýbrž také předpokladem autora, že čtenář bude obeznámen s celou řadou historických i soudobých pojmů z oblasti práva, politologie, filozofie, samozřejmě autorovy hlavní disciplíny ekonomie a dalších. Přestože dnes již lze obsah těchto pojmů jednoduše vyhledávat během čtení knihy, domníváme se, že čtenářovi poslouží, pokud tyto pojmy na rozdíl od autora stručně vysvětlíme rovnou v textu knihy. Mises také předpokládá, že čtenář má stejné klasické vzdělání jak autor sám, a tak v textu nechává často rozsáhlé citace v latině a francouzštině a pojmy v řečtině. Tyto pasáže a pojmy v cizích jazycích jsme přeložili a vysvětlili tam, kde jsme si mysleli, že to prospěje pochopení textu. Zdroj českých překladů je uvedený, všechny biblické citace jsou přeloženy podle Bible kralické. Věříme, že to od nás laskavý čtenář nebude pokládat za nedůvěru v jeho znalosti.

Předmluva k českému vydání

Dominik Stroukal

Čím populárnější je socialismus, tím více potřebujeme Misese

Socialismus je stále populární. Šedesát jedna procent Američanů ve věku 18–24 let má pozitivní vztah ke slovu socialismus. Je to o tři procentní body víc než ke slovu kapitalismus. Polovina mladých Američanů by raději žila v socialistické zemi.

Právě proto potřebujeme číst Misese. Otevřeli jste totiž knihu, která jednou a provždy ukázala, jak a proč socialismus selhává. Na všech frontách, s výjimkou své popularity.

Otevřeli jste knihu, která je ale výjimečná v tolika dalších ohledech, že je nemožné je spočítat. Je to kniha, kterou můžete otevřít na jakémkoliv místě, přečíst si náhodnou kapitolu a každé takové náhodné listování vám otevře dveře do myšlenek jednoho z nejdůležitějších myslitelů (nejen) 20. století.

Socialismus si ale zaslouží být čten i postupně od první do poslední strany. Mises totiž nepíše, ale přednáší. Je to tok myšlenek, z kterých když si děláte poznámky, popsali byste sešit možná ještě větší, než je samotná kniha.

Přestože byla kniha poprvé vydána v roce 1922, je znovu a znovu vydávaná nejen v němčině a angličtině, ale po celém světě. Vyšla dokonce ve švédštině, ruštině nebo turečtině. Před pár lety vyšla dokonce v oficiálně socialistické Číně. Řada lidí si zjevně stále myslí, že dává smysl číst dílo, které bylo napsáno téměř před stoletím. Proč byste to měli udělat i vy?

Důvod první a nejdůležitější: Mises je aktuálnější než kdy jindy

Mises správně identifikoval nadčasové otázky. Například hned po pár úvodních stranách začne mluvit o manželství a socialismu. O něčem, co řešíme právě teď a hlasitě se kolem toho hádáme. Mises má jasnou odpověď. „Není nic divného na tom, že spousta lidí vnímá jako neuspokojivý systém regulující sexuální vztahy, ve kterém žijeme,“ říká a dodává: „Marxismus usiluje o zrušení manželství úplně stejně, jako usiluje o zrušení soukromého vlastnictví.“ Mises jasně popisuje to, co i po tolika letech trápí společnost, možná i více než kdy jindy. Státní regulace manželství je neuspokojivá. Měli bychom ale kvůli tomu rušit institut manželství? Nikoliv, ale odeberme ho z rukou státu. Mises mezi řádky napovídá, že manželství ani tak nezanikne. Jen se ho nesnažme zničit úmyslně.

A možná třeba nebudete souhlasit s Misesem v jeho názoru na volnou lásku, ale budete-li číst pozorně, zjistíte, že Mises jen nevěří, že by to měl být systém, který by měl být aplikován na společnost. Pokud mu ale někdo holduje, ať si dělá, co chce. Mises se nebojí otevřeně a bez jakýchkoliv zbytečných slov zastat prostitutek. Před téměř sto lety. Pár kapitol věnuje i ekonomické migraci. A přesně popisuje debatu, kterou nyní vedeme.

Není to ale jen o společenských otázkách. Ludwig von Mises je především ekonom a jeho argument proti socialismu je zejména ekonomický. Je to právě Socialismus, kde Mises představil široké veřejnosti svůj úspěšný argument o nemožnosti ekonomické kalkulace v socialistické společnosti. Nezáleží na tom, kolik krve prolijete, píše Mises, socialismus nikdy nebude fungovat. Nezáleží na tom, jak moc se budete snažit, jak moc po něm budete toužit, nejde to.

Přestože v akademické debatě Mises se svým argumentem vyhrál, musel v politice sledovat nástup nacistů, tedy národních socialistů, a následně internacionálních socialistů ve velké části světa. Sám před socialismem musel utíkat na druhý konec světa. A na vlastní oči viděl, jak socialismus selhává, ale přesto se zuby nehty drží.

Mises by patrně nevěřil vlastním očím, že sto let po tom, co definitivně dokázal tragické důsledky centrálního plánování, by tolik mladých lidí chtělo žít v socialismu.

Důvod druhý: Mises jde rovnou k věci

Pokud stejně jako já máte rádi teoretickou a spíše filozofickou literaturu, dost možná stejně jako já trpíte, když se prokousáváte pojmy, které nedávají žádný smysl, ale jsou vršeny jeden na druhý, aby to celé dohromady vypadalo, že autor je nepochopitelný génius. Dnes se tomu trochu nepřesně říká postmoderna, ale autoři zneužívající odborných termínů, cizích slov a nekonečně dlouhých vět, existovali odjakživa.

Mises je jiný. Mises jde rovnou k věci. Konec konců, tahle kniha se jmenuje Socialismus. Chce nám popsat fenomén socialismu ve své úplnosti a dělá to tím nejpřímějším a nejčtivějším způsobem.

Po Socialismu Mises vydal i další knihy, které se se stejnou pílí věnují dalším důležitým fenoménům naší doby a mají podobně jednoduché názvy – Liberalismus, Všemocná vláda, Byrokracie, a nakonec Lidské jednání. A to je jen velmi skromný výběr.

V každém svém díle, snad s výjimkou Lidského jednání, kde se poznatky ze všech předchozích knih spojují do jednoho monumentálního celku, se Mises věnuje jednomu tématu, které dokáže rozebrat ze všech stran, ale bez zbytečného patosu.

V Socialismu Mises krok po kroku rozebírá všechny argumenty, které socialisté používají, a přesvědčivě ukazuje, jak nevedou k cíli, který si sami přejí. A protože socialismus na sebe bere mnoho podob, věnuje se Mises postupně jednomu po druhém a kritiku nestaví jen na teoretickém rozboru postojů samotných stoupenců těchto směrů, ale také na historických zkušenostech, kterých byl už svět před sto lety naneštěstí plný.

Důvod třetí: Socialismus je poprvé v češtině

Ve stále globalizovanějším světě, kde lidé levně cestují a mluví čím dál více cizími jazyky, se může zdát zbytečné překládat knihy do češtiny. Opak je ale pravdou.

Socialismus je natolik významnou hrozbou pro budoucnost civilizace, že je extrémně důležité předávat Misesovy myšlenky na stříbrném podnose. V otázce prosperity budoucích generací nejde o intelektuální fetiš, kdy bychom chtěli objevovat co nejzapomenutější autory, kteří psali jazykem, který už nepřečtou ani rodilí mluvčí.

I kdyby ale nebyl rozdíl mezi češtinou, němčinou a angličtinou, je to potřebný symbol. Symbol toho, že lidé v České republice, v zemi, která čtyři dekády zažívala selhání socialismu den za dnem, jsou si stále dobře vědomi toho, že socialismus je stále aktuální hrozbou.

Je to symbol o to důležitější, že se na vydání knihy podíleli téměř výhradně mladí lidé, kteří celý svůj dospělý život prožili po revoluci.

V překladu Vládi Krupy, který se u nás podílel na překladech Misesových žáků i učitelů, jako byli Frédéric Bastiat, Murray Rothbard, Henry Hazlitt, ale i řada dalších, najdete tu nejlepší možnost začíst se do Misese v češtině. Jsem bytostně přesvědčen, že nikdo jiný není u nás povolanější tlumočit Misesovy myšlenky do češtiny. Pod dozorem Liberálního institutu, který u nás všechny ty Bastiaty, Rothbardy, Hazlitty a vlastně i Misese vydal, je překlad v nejlepší péči. Lépe to ani nejde.

Ať už otevřete tuto knihu na libovolné stránce tak, jak jsem to kdysi dělal sám, případně ji začnete číst od začátku do konce tak, jak jsem to udělal nyní, užijte si to.

Praha

květen 2019

Předmluva k americkému vydání z roku 1981

F. A. Hayek

Když se Socialismus v roce 1922 poprvé objevil, měl hluboký intelektuální dopad. Postupně, avšak zásadně změnil pohled na svět mnoha mladým idealistům, kteří se po první světové válce vraceli na své univerzity. Vím to, protože jsem byl jedním z nich.

Cítili jsme, že civilizace, ve které jsme vyrůstali, se zhroutila. Byli jsme odhodláni vystavět lepší svět a byla to právě tato touha po rekonstrukci společnosti, která přivedla mnoho z nás ke studiu ekonomie. Socialismus sliboval naplnění naší touhy po racionálnějším a spravedlivějším světě. V tom se objevila tato kniha. A naše touhy byly rozdrceny. Socialismus nám ukázal, že jsme změny hledali na špatném místě.

Mnoho mých současníků, kteří se později proslavili, ale v té době se navzájem neznali, prošlo stejnou zkušeností jako já: Wilhelm Röpke v Německu a Lionel Robbins v Anglii jsou jen dva z mnoha příkladů. Nikdo z nás nebyl původně Misesovým žákem. Já osobně jsem ho poznal až během svého působení na dočasném úřadu rakouské vlády, jemuž byla svěřena implementace některých článků Versailleské smlouvy. Byl mým nadřízeným, ředitelem úřadu.

Mises byl v té době nejvíce znám jako bojovník proti inflaci. Získal si tím pozornost vlády a z pozice finančního poradce Vídeňské obchodní komory byl neuvěřitelně aktivní a trval na tom, aby vláda přistoupila ke krokům, pomocí kterých by ještě bylo možné zabránit úplnému měnovému kolapsu. (Během prvních osmi měsíců, kdy jsem pod ním pracoval, došlo ke dvousetnásobnému nárůstu mé nominální mzdy vůči její původní výši.)

Mnoho z nás, studujících na počátku 20. let minulého století, znalo Misese jako poměrně samotářského univerzitního profesora, který zhruba před desetiletím publikoval knihu^1 známou pro úspěšnou aplikaci rakouské teorie mezního užitku na analýzu peněz – knihu, kterou Max Weber označil za nejpřijatelnější práci v daném oboru. V té době jsme pravděpodobně měli také vědět, že již v roce 1919 publikoval promyšlenou a prorockou studii o širších aspektech společenské filozofie se zaměřením na národ, stát a hospodářství.2 Ta se však nikdy nestala příliš známou a já sám jsem ji objevil až v době, kdy jsem pro něj pracoval na úřadě ve Vídni. Bylo pro mě každopádně velkým překvapením, když byla poprvé publikována tato kniha, Socialismus.3 Pokud mi bylo známo, během deseti (velmi rušných) let předcházejících vydání této knihy, mohl Mises jen stěží mít mnoho volného času na sledování akademických zájmů. I přesto byla tato kniha zásadním pojednáním o společenské filosofii s veškerou ukázkou nezávislého myšlení a skrze Misesovo kritické zhodnocení i reflexí většiny publikované literatury k tomuto tématu.

Během prvních dvanácti let 20. století, do doby, než nastoupil na vojenskou službu, studoval Mises ekonomickou a sociální problematiku. Stejně jako má generace o dvacet let později byl k těmto tématům přitahován skrze zájem o všeobecně populární Sozialpolitik, směr podobný „fabiánskému“ socialismu v Anglii. Jeho první kniha^4 publikovaná, když byl stále ještě mladým studentem práv na Vídeňské univerzitě, se nesla v duchu tehdy převažující německé „historické školy“, tedy ekonomů, kteří se oddali převážně problémům „sociální politiky“. Později dokonce vstoupil i do jedné z těch organizací, které podnítily německý satirický týdeník popisovat ekonomy jako lidi, kteří chodí okolo a měří příbytky pracujících a říkají, že jsou příliš malé. Ale jak běžel čas, součástí studia práv bylo i vzdělání v oblasti politické ekonomie a Mises objevil ekonomickou teorii v duchu Zásad národohospodářské nauky Carla Mengera,5 který se zrovna chystal opustit univerzitu a odejít do důchodu. Jak píše Mises ve své částečné autobiografii,6 právě tato Mengerova kniha z něj udělala ekonoma. Vzhledem k tomu, že jsem prošel stejným vývojem, naprosto rozumím tomu, o čem hovoří.

Misesův původní zájem byl primárně historický a až do konce kariéry si uchoval hloubku historických znalostí, která je mezi teoretiky často vzácností. Nakonec ho k ekonomické teorii ale dovedla nespokojenost se způsobem, jakým historikové, převážně pak ekonomičtí historikové, interpretovali prameny. Hlavní inspirací mu byl Eugen von Böhm-Bawerk, který se vrátil k profesorství na Vídeňské univerzitě po ukončení svého působení v roli rakouského ministra financí. Během desetiletí před válkou se Böhm-Bawerkovy semináře staly významným centrem pro diskusi otázek ekonomické teorie. Jejich účastníkem vedle Misese a Josepha Schumpetera byl také skvělý teoretik rakouského marxismu, Otto Bauer, jehož obrana marxismu dlouho diskusi dominovala. Böhm-Bawerkovy názory na socialismus se během tohoto období vyvinuly o mnoho dále, než je viditelné z několika esejí, které publikoval těsně před svojí předčasnou smrtí. Není pochyb o tom, že základy Misesových charakteristických názorů na socialismus byly položeny už tenkrát, ačkoli zrovna v době, kdy publikoval své zásadní dílo Teorie peněz a úvěru (1912), vymizela příležitost pro hlubší systematické zkoumání tohoto zájmu tím, že Mises nastoupil vojenskou služby po dobu trvání první světové války.

Většinu času během vojenské služby strávil Mises jako důstojník dělostřelectva na ruské frontě, ale během posledních měsíců války sloužil v ekonomickém oddělení ministerstva války. Lze předpokládat, že na Socialismu začal pracoval ihned poté, co byl z vojenské služby uvolněn. Většinu textů pravděpodobně napsal během let 1919 až 1921 – klíčová část týkající se ekonomické kalkulace za socialismu byla ve skutečnosti vyprovokována knihou Otto Neuratha publikovanou v roce 1919, ze které Mises hojně cituje. Že během přetrvávajících náročných podmínek našel čas soustředit se a usilovat o napsání rozsáhlého teoretického a filozofického díla, zůstává záhadou pro někoho, jako jsem já, kdo ho minimálně během posledních měsíců této doby viděl při jeho kancelářské práci v podstatě denně.

Jak jsem již předestřel výše, kniha Socialismus šokovala naši generaci a pouze útrpně a pomalu jsme začali být přesvědčováni její ústřední myšlenkou. Mises samozřejmě pokračoval v přemýšlení o stejných problémech a mnoho jeho budoucích myšlenek bylo rozvinuto během jeho „soukromých seminářů“, které započaly někdy v čase, kdy byl Socialismus publikován. Já jsem se k seminářům připojil o dva roky později po svém návratu z ročního postgraduálního studia ve Spojených státech. Ačkoli tam zpočátku bylo málo nekritických následovníků, získával Mises pozvolna zájem a obdiv u mladé generace a přilákal k sobě mnoho z těch, kteří se trápili s problémy na hranici společenské teorie a filosofie. Naopak u odborníků byla tato kniha přijata buď s nezájmem, nebo dokonce s odporem. Pamatuji si pouze jednu recenzi, která projevila nějaké uznání důležitosti Socialismu a ta byla napsána stále ještě žijícím liberálním státníkem z minulého století. Taktikou jeho protivníků běžně bylo vykreslit Misese jako extremistu, jehož názory nikdo jiný nesdílí.

Misesovy myšlenky zrály během následujících dvou desetiletí, což vyvrcholilo prvním vydáním německé verze knihy, ze které se později stalo Lidské jednání.7 Ale pro ty z nás, kteří prožili jeho první dopady, bude Socialismus stále tím nejzásadnějším příspěvkem. Provokoval náhled na svět u celé jedné generace a změnil, i když velmi pomalu, myšlení mnohých. Členové Misesovy vídeňské skupiny nebyli žádnými učedníky. Mnozí z nich k němu přišli jako studenti, kteří již dokončili svůj základní trénink v ekonomii, a pouze pomalu byli přesvědčeni k jeho nekonvenčním názorům. Možná byli spíše ovlivněni jeho znepokojujícím zvykem přesně předvídat negativní důsledky současné ekonomické politiky než vlastní přesvědčivostí jeho argumentů. Mises mohl těžko předpokládat, že by ihned akceptovali všechny jeho názory, a diskuse tak byly bouřlivé právě díky tomu, že se účastníci často postupně vzdávali svých odlišných názorů. Bylo to později, až poté, co vytvořil kompletní systém uvažování o společenských jevech, kdy vznikla „Misesova škola“. Otevřenost, která byla jeho systému vlastní, obohatila jeho myšlenky a umožnila některým z jeho následovníků rozvíjet tyto myšlenky dalšími směry.

Misesovy argumenty nebyly pokaždé jednoduše uchopitelné. Někdy byly osobní kontakt a diskuse nutné pro jejich úplné pochopení. Ačkoli psal v jasné a na první pohled jednoduché próze, jeho přístup mlčky stále vyžadoval porozumění ekonomickým procesům – porozumění, které nebylo sdíleno všemi jeho čtenáři. Nejjasněji to vidíme v jeho klíčových argumentech o nemožnosti ekonomické kalkulace za socialismu. Když čtete Misesovy oponenty, získáte dojem, že ve skutečnosti nepochopili, proč je taková kalkulace nutná. Přistupují k problému ekonomické kalkulace, jako kdyby šlo pouze o techniku, s jejíž pomocí lze donutit manažery socialistických továren k odpovědnosti za zdroje, které jim byly svěřeny, bez propojení s problémem toho, co a jak vyrábět. Jakákoliv množina zázračných vzorců se jim zdála dostatečná ke kontrole poctivosti těch kapitalistů, které stále ještě nemohli v řízení továren postrádat. Jak se zdá, nikdy nepochopili, že vůbec nešlo o otázku hry s nějakou množinou vzorců, ale o vytvoření nutných indikátorů, které tito manažeři musí mít pro rozhodnutí o roli, jakou jejich aktivity hrají v celé struktuře všech vzájemně závislých aktivit. Ve výsledku si Mises začal stále více uvědomovat, že to, co ho oddělovalo od jeho kritiků, byl jeho celkově odlišný intelektuální přístup k sociálním a ekonomickým problémům, ne pouze rozdíl v interpretaci konkrétních faktů. Aby přesvědčil své studenty, potřeboval je nejdříve přesvědčit o nutnosti úplně odlišné metodologie. A to se také tedy stalo jeho ústředním zájmem.

Publikace anglického překladu v roce 1936 byla převážně zásluhou úsilí profesora Lionela C. Robbinse (nyní lorda Robbinse). On byl tím, kdo našel velmi kvalifikovaného překladatele v podobě svého bývalého spolužáka z London School of Economics Jacquese Kahana

(1900–1969), který zůstal aktivním členem kruhu akademických ekonomů této generace, ačkoli sám u profese akademického ekonoma nezůstal. Po mnoha letech práce pro jednu z velkých londýnských firem distribuujících obilniny, Kahane zakončil svou kariéru na Úřadu pro potraviny a zemědělství Spojených národů v Římě a ve Světové bance ve Washingtonu. Strojopis Kahanova překladu byl poslední formou, ve kterém jsem četl celý text Socialismu, před tím, než jsem tak učinil opět nyní v přípravě psaní tohoto úvodu.

Tato zkušenost nutně člověka nutí k zamyšlení nad důležitostí Misesových argumentů i po uplynutí tak dlouhého období. Mnoho jeho děl nyní nevyhnutelně zní o dost méně originálně či revolučně, než tomu tak bylo v raných letech. V mnoha ohledech se toto dílo stalo jednou z těch „klasik“, které bereme příliš často za samozřejmé a u kterých máme dojem, že se z nich nemůžeme mnoho nového dozvědět. Musím však přiznat, že jsem byl překvapen ne pouze tím, kolik z tohoto je stále vysoce relevantní k dnešním disputacím, ale hlavně kolik jeho argumentů, které jsem tenkrát jen stěží akceptoval či je považoval za zveličené a jednostranné, se ukázalo jako pravdivých. Stále nesouhlasím s celým obsahem a myslím, že by nesouhlasil ani Mises. On totiž vskutku nebyl tím, kdo by očekával, že jeho následovníci budou přijímat jeho závěry nekriticky a že nebudou rozvíjet jeho dílo dále. Celkově jsem však nabyl dojmu, že se liším o mnoho méně, než jsem původně předpokládal.

Jeden z mých rozporů je s Misesovým tvrzením na straně 463 ve vydání z roku 1951 (strana 455 tohoto vydání). Vždy jsem se cítil trochu nejistý ohledně tohoto stanoviska základní filosofie, ale až nyní dokáži přesně formulovat proč mi vždy bylo nepříjemné. Mises v této pasáži tvrdí, že liberalismus pokládá „veškerou společenskou spolupráci za emanaci racionality rozpoznaného užitku, v níž je veškerá moc založena na veřejném mínění a nelze podniknout žádnou mocenskou akci, která by zamezila svobodným rozhodnutím myslících lidí.“ Je to první část tohoto tvrzení, kterou nyní považuji za nepravdivou. Extrémní racionalismus této pasáže, kterému Mises jako dítě své doby nemohl uniknout a který úplně pravděpodobně nikdy neopustil, se mi nyní zdá fakticky chybný. Určitě to nebyl racionální vhled do obecné prospěšnosti tohoto systému, který vedl k širokému rozšíření tržního hospodářství. Zdá se mi spíše, že hlavní myšlenkou Misesova učení je ukázat, že jsme nezavedli svobodu z důvodu, že bychom porozuměli přínosům, které díky ní můžeme získat, a že jsme záměrně nevytvořili, a určitě nejsme dostatečně inteligentní, abychom mohli vytvořit, řád, který jsme se až nyní naučili chápat, dávno poté co jsme měli mnoho příležitostí sledovat, jak vlastně funguje. Člověk si tento řád vybral pouze ve smyslu, že se naučil dávat přednost něčemu, co již existovalo a skrze hlubší porozumění byl schopen vylepšit podmínky, za kterých tento řád existuje.

K Misesově významu přispívá, že byl schopen se víceméně osvobodit z racionálně-konstruktivistických východisek, ale tento úkol musí být ještě dokončen. Mises nám, více než kdokoli jiný, pomohl porozumět něčemu, co není výsledkem našeho záměru.

Je zde ještě další věc, před kterou by měl být dnešní čtenář varován. Před půlstoletím mohl Mises stále ještě mluvit o liberalismu ve smyslu, který je víceméně opakem toho, co tento termín dnes znamená ve Spojených státech a stále více také mimo ně. Považoval se za liberála v klasickém významu tohoto termínu pocházejícím z 19. století. Skoro čtyřicet let ale uběhlo od doby, kdy byl Joseph Schumpeter nucen přiznat, že ve Spojených státech nepřátelé svobody, „jako nejvyšší, avšak nezamýšlený kompliment, považovali za rozumné vzít si tuto značku za svou.“

V závěru knihy, který byl napsán ve Spojených státech dvacet pět let po vydání originálního díla, odhaluje Mises své vnímání tohoto fenoménu a komentuje zavádějící použití termínu „liberalismus“. Dalších třicet let pouze potvrdilo tyto jeho komentáře, stejně tak jako potvrdilo poslední část původního textu „Destrukcionismus“. Ta mě v době, když jsem ji poprvé četl, šokovala díky svému přílišnému pesimismu. Nicméně nyní, při opakovaném přečtení, jsem vyděšen spíše její předvídavostí než pesimismem. Ve skutečnosti mnoho dnešních čtenářů objeví, že Socialismus má více bezprostřední aplikovatelnosti na současné události, než měl, když se poprvé objevil ve své anglické verzi před více než čtyřiceti lety.

srpen 1978

Předmluva k druhému německému vydání

Ludwig Von Mises

Lze dlouze debatovat o tom, jestli před polovinou devatenáctého století existovala jasná koncepce socialistického ideálu – čímž je míněno společné vlastnictví výrobních prostředků a s tím nutně související centralizovaná kontrola výroby jedním státním orgánem. Odpověď závisí primárně na tom, jestli pokládáme požadavek na centralizaci kontroly výrobních prostředků za základní vlastnost plánu na vytvoření socialistické společnosti. Starší socialisté propagovali jako „přirozený“ systém autarkii malých výrobních komun a na jakoukoliv směnu zboží mimo hranice těchto komun se dívali jako na „umělou“ a škodlivou. Teprve poté, co angličtí zastánci volného obchodu dokázali výhodnost mezinárodní dělby práce a zpopularizovali tento náhled skrze Cobdenovo hnutí, začali socialisté expandovat svou myšlenku komunálního socialismu do celonárodního a eventuálně celosvětového socialismu. Základní koncepce socialismu – mimo tohoto jednoho bodu – byla ovšem rozpracována již v druhé čtvrtině devatenáctého století autory, které marxismus označuje za „utopické socialisty“. Plány socialistického společenského řádu byly v té době široce diskutovány, debata se ovšem nevyvinula v jejich prospěch. Tyto plány neobstály před kritikou ekonomů, kteří snadno poukázali na jejich chyby a dokázali, že by společnost vytvořená podle těchto plánů postrádala efektivnost i vitalitu a že by zcela jistě nenaplnila očekávání, která do ní socialisté vkládali. V půli devatenáctého století se zdálo, že byly ideje socialismu zavrženy. Tehdejší ekonomická věda prokázala jejich bezcennost a podporovatelé socialismu nenašli žádný účinný protiargument.

Právě v tomto okamžiku se na scéně objevil Karel Marx. Vyškolen v hegeliánské dialektice – systému, který je snadno zneužitelný těmi, kteří chtějí dominovat myšlení překombinovanou a metafyzickou mnohomluvností – rychle našel cestu z dilematu, v němž se socialismus nacházel. Protože věda a logika svědčily proti socialismu, bylo nezbytné vytvořit systém, který by socialismus spolehlivě chránil proti takové nevítané kritice. Toto byl úkol, kterého se Marx zhostil. Skládal se ze tří částí. Zaprvé popřel existenci logiky, která by byla univerzálně platná pro všechny lidi a ve všech dobách. Myšlení je údajně determinováno třídním původem člověka. Je to ve skutečnosti „ideologická nadstavba“ nad jeho třídním zájmem. Ten druh myšlení, který odmítá socialismus, je „odhalen“ jako „buržoazní“ apologie kapitalismu. Zadruhé je zde objev, že dialektický vývoj vede nevyhnutelně k socialismu. Cílem a vyústěním veškerých dějin je socializace výrobních prostředků vykořistěním vykořisťovatelů – negací negace. Zatřetí je zde pravidlo, že nikdo nesmí – na rozdíl od dřívějších utopistů – předkládat jakékoliv konkrétní návrhy toho, jak by měla socialistická země zaslíbená fungovat. Příchod socialismu je nevyhnutelný, takže věda udělá nejlépe, když se zřekne veškerých pokusů prozkoumat jeho podstatu.

Žádná jiná doktrína se nesetkala s tak rychlým a naprostým přijetím, jako tyto tři principy marxismu. Rozsah i dosah tohoto úspěchu bývají obvykle podceňovány. To je kvůli zvyku označovat za marxisty pouze formální členy některé z marxistických stran. Tedy ty, kteří se zavázali dodržovat slovo od slova učení Marxe a Engelse, jak je interpretováno jejich konkrétní sektou, a brát tyto doktríny za neotřesitelný základ a hlavní zdroj všeho, co je známo o společnosti a politických záležitostech. Pokud ale pod tento pojem zahrneme všechny, kteří přijímají základní principy marxismu – třídní podmíněnost myšlení, nevyhnutelnost příchodu socialismu a nevědeckost výzkumu fungování socialistické společnosti – tak shledáme, že v Evropě na východ od Rýna existuje pouze hrstka nemarxistů, a i v západní Evropě a Spojených státech je daleko více podporovatelů než odpůrců marxismu. Sice můžeme vidět mnoho rozbrojů, když křesťané napadají materialismus marxistů, monarchisté jejich demokratičnost a nacionalisté jejich internacionalismus, přesto si však všichni dávají do názvů stran křesťanští socialisté, státní socialisté, nacionální socialisté atd. Všichni tvrdí, že jejich konkrétní druh socialismu je tím jediným pravým socialismem – tím, který „nevyhnutelně“ nastane a přinese lidstvu štěstí a naplnění. Zároveň respektují Marxův zákaz zkoumat instituce budoucí socialistické ekonomiky. Fungování současného ekonomického systému interpretují jako vývoj, který nevyhnutelně vede k socialismu jako vyústění širšího historického procesu. Nejen marxisté samotní, ale i mnozí z těch, kteří se prohlašují za antimarxisty, se dostali do zajetí marxistického systému a přijali Marxova nepodložená dogmata. Tam, kde se dostávají k moci, vládnou pak zcela v socialistickém duchu.

Úspěch marxismu spočívá v tom, že předložil vyhlídku na naplnění určitých aspirací a snů o pomstě, které jsou již od nepaměti uloženy hluboko v lidské duši. Je to příslib ráje na zemi, kde najdou naplnění všechny touhy a potěšení – a pro poražené ve hře života o to sladší, že v procesu uskutečňování mají být poníženi všichni ti, co se byli schopni pozvednout nad úroveň masy. Rozum a logika, které mohou ukázat absurditu takových snů o blaženosti a pomstě, tudíž musí být odloženy stranou. Marxismus je tou nejradikálnější reakcí proti nadvládě vědeckého myšlení nad životem a lidskou činností, která začala v éře racionalismu. Jeho výchozím principem je zákaz přemýšlení a vědeckého bádání, obzvláště takového, které se týká institucí a fungování socialistické ekonomiky. Je příznačné, že aby zamaskoval tento fakt, tak se sám nazval „vědeckým socialismem“ a parazituje tím i na prestiži nepopiratelných úspěchů vědy. Bolševici nám neustále opakují, že náboženství je opium lidstva. Marxismus je vskutku opium pro ty, kteří by mohli začít přemýšlet, a musí tudíž být od přemýšlení odrazováni.

V tomto novém vydání mé knihy, které prošlo podstatnou revizí, jsem si troufl porušit téměř univerzálně respektovaný Marxův zákaz zkoumání problémů socialistické konstrukce společnosti. Ačkoliv s vděčností připomenu jména lidí, jejichž výzkum otevřel cestu pro mou práci, je pro mě stále zdrojem určitého uspokojení, že si mohu činit nárok na to, že jsem byl mezi prvními, kteří porušili zákaz vědecky zkoumat tyto problémy. Od doby prvního vydání se dříve ignorované problémy dostaly do popředí vědeckého zájmu a debata o socialismu a kapitalismu se posunula na novou půdu. Ti, kterým dříve stačilo několik vágních poznámek o požehnáních, která s sebou socialismus přinese, nyní musí začít studovat podstatu socialistické společnosti. Problém byl definován a již ho nelze ignorovat.

Jak se dalo očekávat, socialisté všech druhů, od radikálních sovětských bolševiků až po západní sociální demokraty, se pokoušejí odmítnout mou práci a z ní plynoucí závěry. Dosud se jim ovšem nepodařilo předložit argument, který bych nepředjímal a o kterém bych již nepojednal. V současné době se vědecká debata o socialismu vede podle linie načrtnuté v této knize.

Argumenty, kterými jsem demonstroval, že v socialistické společnosti nebude možná ekonomická kalkulace, přitáhly obzvláště širokou pozornost. Dva roky před prvním vydáním této knihy jsem tuto část svého výzkumu publikoval v Archiv für Sozialwissenschaft (díl XLVII, číslo I). Problém, kterému se dříve dostalo pozornosti jen zřídka, náhle vzbudil živou debatu v německy mluvících zemích i v zahraničí. Dnes lze již považovat tuto debatu za uzavřenou, protože proti mým tvrzením nezůstala žádná opozice.

Krátce po prvním vydání této knihy Heinrich Herkner, nový představitel katedrových socialistů, který nastoupil na místo zesnulého Gustava Schmollera, publikoval esej, v níž ve všem podstatném podpořil moji kritiku socialismu.1 Jeho poznámky vzbudily bouři mezi německými socialisty a jejich literárními následovníky. Uprostřed obrovské katastrofy povstání v Porúří a peněžní hyperinflace se objevila kontroverze, která rychle vešla ve známost jako krize „sociálně reformní politiky“. Výsledky této kontroverze byly bídné. Při této příležitosti byla obzvláště patrná sterilita socialistického myšlení, k níž přitáhl pozornost postup zarputilých socialistů.2 Co se týče dobrých výsledků, které může přinést nepředpojaté studium problémů socialismu, existují obdivuhodné práce Pohleho, Adolfa Webera, Röpkeho, Halma, Sulzbacha, Brutzkuse, Robbinse, Hutta, Witherse, Benna a dalších.

Ovšem samotný vědecký výzkum problémů socialismu nestačí. Musíme také strhnout hráz předsudků, které v současné době blokují nepředpojaté bádání v tomto směru. Každý obhájce socialistických opatření je veřejností vnímán jako přítel lidu plnící vznešené a morální poslání průkopníka nutných reforem, jako služebník humanity a nepředpojatý hlasatel pravdy. Jakmile ovšem někdo podrobí socialismus standardní vědecké kritice, tak je rázem onálepkován jako prodejný žoldák egoistických a zkažených třídních zájmů, hrozba pro blahobyt společnosti a hlupák mimo veškeré meze. Nejpodivnější na tomto způsobu myšlení je to, jak pokládá otázku, jestli blahobytu lidstva lépe poslouží socialismus nebo kapitalismus, za dopředu rozhodnutou – a to přirozeně s tím výsledkem, že je socialismus dobro a kapitalismus zlo. Ovšem ve skutečnosti by o této otázce mělo rozhodnout právě to vědecké bádání, které je marxismem zakázáno. Na výsledky ekonomického výzkumu není odpovídáno argumenty, ale „moralizujícím patosem“, který můžeme nalézt již v pozvánce na eisenašský kongres^3 a ke kterému socialisté a etatisté sklouznou vždy, když nenajdou odpovědi na kritiku, které věda podrobuje jejich doktríny.

Starší liberalismus založený na klasické politické ekonomii tvrdil, že materiální situace lidí pracujících za mzdu může být permanentně zlepšena pouze nárůstem kapitálu. Takový nárůst kapitálu pak může zaručit pouze kapitalistická společnost založená na soukromém vlastnictví výrobních prostředků. Moderní ekonomie, založená na subjektivní teorii hodnoty, posílila a potvrdila tento názor svou teorií mezd. V tomto bodě je moderní liberalismus zcela ve shodě se starším pohledem. Socialismus ovšem věří, že státní vlastnictví výrobních prostředků bude systémem, který přinese větší bohatství pro všechny. Pravdivost nebo nepravdivost těchto rozporných názorů musí být rozhodnuta na půdě chladné vědy. „Spravedlivé“ rozhořčení a krokodýlí slzy nás nikam nedovedou.

Je pravdou, že dnes je socialismus pro mnoho svých příznivců článkem víry. Kritické vědecké myšlení ovšem nemá vznešenějšího úkolu, než je boření falešných pověr.

Ve snaze uchránit socialistický ideál před zničujícím dopadem takové kritiky někteří lidé v poslední době pozměňují přijímanou definici konceptu „socialismu“. Moje definice socialismu jakožto politiky, jejímž cílem je společnost, v níž budou výrobní prostředky socializovány, je v souladu s tím, co o tomto tématu napsali nejvýznamnější učenci. Podle mého názoru by musel být člověk historicky zaslepený, aby neviděl, že právě toto se rozumělo pod pojmem socialismus v uplynulých sto letech a že právě v tomto smyslu velké socialistické hnutí bylo a zůstává socialistické. Avšak o terminologii bychom se neměli přít. Pokud si kdokoliv přeje nazývat socialismem něco, co bude respektovat úplné soukromé vlastnictví výrobních prostředků, nechť je mu přáno. Člověk může říkat psu kočka a slunci měsíc, pokud ho to těší. Ovšem takové zvrácení obvyklé terminologie, která je zažitá, neposlouží nikomu a pouze vyvolá nedorozumění. Problém, před kterým stojíme, je socializace vlastnictví výrobních prostředků. To je problém κατ έξοχήν (kat éxochín, tj. par excellence – pozn. překl.) naší epochy, kolem kterého se již století vedou hořké boje.

Člověk mu nemůže uniknout tvrzením, že koncept socialismu obsahuje i jiné věci mimo kontroly nad výrobními prostředky. Mohou s ním být spojeny i další cíle, například náboženské. Podporovatelé socialismu mají za to, že jediný druh socialismu hodný toho jména je ten, který si přeje zespolečenštění výrobních prostředků ze „vznešených“ důvodů, jako je pomoc chudým a trpícím. Oponenti socialismu budou tvrdit, že znárodnění výrobních prostředků z „hanebných“ důvodů, jako například pro vedení války, má být také nazýváno socialismem. Pobožní socialisté říkají, že skutečný socialismus je provázán s náboženstvím. Ateističtí socialisté si přejí zrušit boha spolu se zrušením soukromého vlastnictví. Ovšem problém fungování socialistické společnosti nijak nesouvisí s tím, jestli se její členové budou modlit k bohu či nikoliv nebo jestli budou vedeni motivy, které ze svého úhlu pohledu můžeme hodnotit jako vznešené nebo hanebné. Každá skupina v rámci širokého socialistického hnutí o sobě prohlašuje, že je tou jedinou opravdovou, a ostatní pokládá za heretiky. Přirozeně se pak snaží zdůrazňovat rozdíly mezi svým ideálem a ideály ostatních stran. Troufám si tvrdit, že jsem v této knize pojednal o všem podstatném, co bylo potřeba říci o těchto tvrzeních.

Při tomto zdůrazňování odlišností jednotlivých socialistických proudů očividně hraje významnou roli jejich vztah k demokracii a diktatuře. K tomu také nemám co víc dodat nad to, co stojí psáno v různých částech této knihy (část I, kapitola III, § 1; část II, oddíl II, kapitola III, § 1; část IV, kapitola V). Zde postačí říci, že plánovaná ekonomika, kterou si přejí obhájci diktatury, je stejně tak socialistická jako socialismus propagovaný západními sociálními demokraty.

Kapitalistická společnost je uskutečněním toho, co lze nazvat hospodářskou demokracií, pokud by tento termín – dle terminologie Lorda Passfielda a paní Webbové – neměl být aplikován výlučně na systém, v němž by pracující v pozici výrobců, a nikoliv v pozici zákazníků rozhodovali o tom, co se má vyrábět a kolik se má vyrábět. Takový stav věcí by ovšem byl stejně tak málo demokratický jako politické uspořádání, v němž by státní zaměstnanci (a nikoliv lid jako celek) rozhodovali o tom, jak bude stát vládnout – to je zajisté protiklad toho, čemu jsme si zvykli říkat demokracie. Kapitalistická společnost je zákaznickou demokracií, protože moc disponovat výrobními prostředky, kterou mají podnikatelé a kapitalisté, lze získat pouze prostřednictvím hlasování zákazníků, ke kterému dochází na trhu každý den. Každé dítě, které si koupí jednu hračku a nekoupí si jinou, tím dává svůj hlas ve volbách, které průběžně rozhodují o tom, kdo se ocitne v pozici kapitána průmyslu. Je pravdou, že v této demokracii neexistuje rovnost hlasů. Někteří mají hlasů víc než jiní. Ovšem větší váha hlasu, kterou implikuje vyšší příjem, také prochází a je udržována testem těchto voleb. To, že spotřební zvyklosti bohatých mají relativně větší dopad než spotřeba odpovídajícího počtu chudých – ačkoliv je zde silná tendence přeceňovat objem spotřeby bohatých tříd ve srovnání se spotřebou mas – je samo o sobě také výsledkem voleb. V ryze kapitalistické společnosti lze získat a udržet si bohatství pouze uspokojováním požadavků zákazníků. Bohatství úspěšného podnikatele je zde vždy výsledkem plebiscitu spotřebitelů, a jakmile je získáno, lze ho udržet pouze tak, že ho podnikatel nadále zaměstná takovým způsobem, který budou spotřebitelé pokládat za prospěšný. Průměrný člověk je vždy lépe informovaný a hůře zkorumpovatelný v pozici zákazníka než v pozici voliče při politických volbách. Je zde pravděpodobně mnoho voličů, kteří – když mají rozhodovat mezi volným obchodem a protekcionismem, zlatým standardem a inflací – nejsou schopni posoudit všechny implikace svého rozhodnutí. Zákazník, který si vybírá mezi různými druhy piva nebo různými výrobci čokolády, má oproti tomu určitě daleko snadnější úkol.

Socialistické hnutí často mění názvy pro svůj vysněný cílový stav. Každá zdiskreditovaná nálepka je nahrazena novou, která opět vzbudí naděje na řešení neřešitelného základního problému socialismu. Nejnovějším názvem je „státní kapitalismus“. To ve skutečnosti neznamená nic jiného, než byla dřívější plánovaná ekonomika a státní socialismus. Státní kapitalismus a plánovaná ekonomika se také v ničem podstatném neliší od „klasického“ ideálu rovnostářského socialismu. Kritika v této knize nestranně pokrývá všechny myslitelné formy socialistického společenství.

Pouze syndikalismus se v zásadních věcech od socialismu odlišuje, a tak vyžaduje i samostatnou kritiku (část II, oddíl III, kapitola II, § 4).

Doufám, že tyto poznámky přesvědčí i náhodné a nesystematické čtenáře o tom, že můj výzkum a kritika se netýkají výlučně jen marxistického socialismu. Celé socialistické hnutí bylo ovšem marxismem velmi ovlivněno, takže mu bude věnován větší prostor než jiným variantám socialismu. Myslím, že jsem prošel vše podstatné, a moje kritika nemarxistických socialistických programů je stejně vyčerpávající.

Tuto knihu jsem zamýšlel jako vědecké pojednání, nikoliv jako politickou polemiku. Analyzoval jsem v ní základní problémy, a jak jen to bylo možné, vyhýbal jsem se komentování aktuálního politického dění, výměn vlád a stranických půtek. Věřím, že to je nejlepší způsob, jak položit základy pro pochopení politického vývoje v několika uplynulých dekádách, a především toho, jak bude vypadat politika v budoucnosti. Pouze kompletní kritická studie socialistických idejí nám umožní pochopit dění kolem nás.

Zvyk mluvit a psát o ekonomických záležitostech beze snahy proniknout ke kořenům problémů se zmocnil veřejné debaty o otázkách, které jsou pro lidskou společnost životně důležité, a obrátil politiku na scestí, které vede pouze k destrukci. Zavrhování ekonomické teorie, které začalo s německou historickou školou a dnes nachází vyjádření hlavně v americkém institucionalismu, poničilo autoritu kvalifikovaných názorů na tyto záležitosti. Naši současníci pokládají cokoliv, co vyjde pod označením ekonomie či sociologie, za volné působiště pro nekvalifikovanou kritiku. Předpokládá se, že zástupci odborů nebo svazu podnikatelů jsou kvalifikovaní již jen úřadem, který zastávají, k tomu, aby rozhodovali v otázkách politické ekonomie. „Praktičtí lidé“ tohoto řádu, dokonce i ti, jejichž aktivity notoricky často vedly k bankrotům, požívají nepodložené prestiže oproti ekonomii, kterou se snaží za každou cenu zničit. Nesmíme dovolit, aby nás snaha vyhnout se ostřejším výrazům zahnala do defenzivy. Je na čase demaskovat tyto amatéry.

Řešení každé z mnoha ekonomických otázek vyžaduje proces myšlení, kterého jsou schopni jen ti, co dokáží pojmout vzájemné souvislosti v ekonomickém fenoménu. Pouze teoretický výzkum, který se dostane až ke kořenu věcí, má nějakou praktickou hodnotu. Pojednání o soudobých otázkách, které se ztrácí v moři detailů, je bezcenné, protože ho až příliš pohlcují dílčí a náhodné události, a pak nemůže vidět obecné a základní věci.

Často se říká, že veškeré vědecké zkoumání týkající se socialismu je marné, protože mu jen relativně málo lidí bude schopno porozumět. Masám vždy zůstane vědecké uvažování nepochopitelné a vzdálené. Naopak jednoduché slogany socialismu jim budou znít líbivě, budou rozněcovat jejich vášně a lidé budou socialismus podporovat, protože jim slibuje jednoduché naplnění jejich tužeb a uspokojení jejich hladu po pomstě. A tak bude pokračovat postup k socialismu, a tudíž i k neodvratnému úpadku civilizace, kterou západní národy po tisíciletí budovaly. Míříme tedy k chaosu, bídě a temnému barbarství.

Nesdílím tyto pochmurné názory. Může to tak dopadnout, ale nemusí. Je pravdou, že se většina lidí nebude zatěžovat přemítáním nad složitými myšlenkovými konstrukty a že žádná metoda školního vzdělávání nepomůže těm, co jsou stěží s to pochopit jednodušší tvrzení, k tomu, aby porozuměli těm komplikovanějším. Ovšem právě proto, že masy lidí nehloubají o politických a ekonomických otázkách, se v těchto ohledech nechávají vést těmi, které pokládají za vzdělané. Přesvědčte tuto vrstvu, a hra je vyhraná. Nechci zde ovšem opakovat to, co jsem již napsal v prvním vydání této knihy na konci poslední kapitoly.

Moc dobře vím, jak beznadějné je snažit se přesvědčit vášnivé stoupence socialistických idejí o jejich absurdnosti. Dobře vím, že nechtějí slyšet, vidět, a hlavně přemýšlet a že nejsou otevřeni žádnému argumentu. Mojí nadějí jsou nové generace, které se rodí s nezaslepenýma očima a otevřenou myslí. Snad budou přistupovat k věcem nezaujatě, budou vážit a zkoumat, přemýšlet a jednat s předvídavostí. Pro ně byla tato kniha napsána.

Několik generací hospodářské politiky, která se blížila ideálům liberalismu, ohromně zvýšilo bohatství světa. Kapitalismus pozvedl životní standard masy lidí na úroveň, o které se našim předkům ani nesnilo. Intervencionismus a úsilí o zavedení socialismu nyní již několik dekád podkopávají základy světového ekonomického systému. Stojíme na pokraji propasti, která hrozí pohltit naši civilizaci. Jestli se tato civilizace rozpadne nebo jestli bude katastrofa ve dvanácté hodině odvrácena díky tomu, že se znovu vydáme jedinou cestou k prosperitě – tedy ke společnosti založené na bezvýhradném uznání soukromého vlastnictví výrobních prostředků – to je otázka, před kterou budou stát generace v následujících desetiletích. Ideje, kterými se bude řídit jejich jednání, budou pro osud světa rozhodující.

Vídeň

leden 1932

Předmluva k prvnímu americkému vydání z roku 1951

Ludwig Von Mises

Svět je dnes rozdělen do dvou znepřátelených táborů, které spolu bojují s tou největší vehemencí. Výrazná rétorika komunistů a antikomunistů, ke které se tyto frakce ve svých střetech uchylují, zastírá fakt, že se obě strany dokonale shodnou na svém základním programu hospodářské organizace lidstva. Obě strany směřují ke zrušení soukromého podnikání a soukromého vlastnictví výrobních prostředků. Obě strany chtějí nahradit tržní ekonomiku totální vládní kontrolou. Rozhodování jednotlivců nakoupit nebo nenakoupit již nemá být určující pro to, co se bude vyrábět a v jakém množství. Jsou to státní plány, které budou rozhodovat o těchto věcech. „Paternalistická“ péče „sociálního státu“ zredukuje lidské bytosti do role poddaných, kteří se musí bez reptání podřídit rozkazům vydaným úřední autoritou.

Ve skutečnosti neexistuje podstatný rozdíl mezi záměry takzvaných „progresivistů“ a italských fašistů nebo německých nacistů. Fašisté a nacisté zaváděli neméně horlivě všeobjímající reglementaci veškerých ekonomických aktivit, jakou zavádějí vlády a strany, které okázale zdůrazňují svůj antifašismus. Pan Perón se v Argentině snaží zavést systém, který je replikou Nového údělu a stejně jako Nový úděl – pokud nebude zastaven včas – vyústí v kompletní socialismus.

Nesmíme si plést velký ideologický konflikt naší doby se vzájemnou rivalitou, se kterou se potírají totalitní hnutí různých barev. Skutečným problémem není to, kdo stane v čele státního aparátu, ale jestli má socialismus nahradit tržní ekonomiku.

To je tématem mé knihy.

Od doby, kdy byla tato kniha poprvé vydána, se podmínky ve světě výrazně změnily. Ovšem žádné katastrofální války a revoluce, všechno ohavné masové vraždění a změny ve vedení států dosud nepřinesly rozhodnutí v jedné hlavní věci: v zoufalém boji těch, kteří si váží svobody, prosperity a civilizovaného života proti vzestupu totalitárního barbarství.

V epilogu pojednávám o těch nejdůležitějších událostech uplynulých dekád. Detailnější studii této problematiky lze nalézt ve třech mých knihách, které vydal Yale University Press: Omnipotent Government, the Rise of the Total State and Total War; Byrokracie; Lidské jednání.

New York

červenec 1950

ÚVOD

§ 1 Úspěch socialistických idejí

Socialismus je sloganem a heslem dne. Socialistické ideje dominují moderní době. Lid je schvaluje; vyjadřují myšlení a pocity většiny. Vtiskly svou nesmazatelnou pečeť tomuto století. Až bude historie vyprávět náš příběh, dá mu nadpis: „Epocha socialismu“.

Přesto je pravdou, že socialismus nedokázal nikde vytvořit společnost, o které by se dalo říci, že představuje naplnění jeho ideálů. A to navzdory tomu, že po více než jednu generaci nesměřovala politika civilizovaných národů k ničemu jinému než k postupnému zavádění socialismu.1 V současné době toto hnutí výrazně nabralo na důraznosti a přitažlivosti. Některé národy se snaží dosáhnout socialismu v tom nejplnějším významu v jednom jediném kroku. Před našimi zraky ruští bolševici provádějí něco, co musí být – již jen kvůli svému rozsahu – pokládáno za jeden z nejpozoruhodnějších výkonů ve známé historii, ať už o významu tohoto výkonu smýšlíme jakkoliv. Nikde jinde ničeho takového ještě dosaženo nebylo. V jiných částech světa vnitřní rozpory socialismu samotného a fakt, že nemůže být plně uskutečněn, oddálily socialistický triumf. Socialisté jdou tak daleko, jak za daných okolností mohou. Principiální opozice k socialismu dnes prakticky neexistuje. Žádná z vlivných stran si dnes netroufá otevřeně hájit soukromé vlastnictví výrobních prostředků. Slovo „kapitalismus“ v naší době znamená souhrn všeho špatného. Dokonce i protivníci socialismu jsou ovládáni jeho idejemi. Ti, kteří chtějí se socialismem bojovat z pozice svých partikulárních skupinových zájmů – zvláště strany nazývající samy sebe „buržoazními“ nebo „agrárními“ – nepřímo přijímají platnost všech základů socialistického myšlení. Pokud je totiž možné argumentovat proti socialistickému programu jen z toho hlediska, že ohrožuje partikulární zájmy pouze jedné části lidstva, pak člověk ve skutečnosti socialismus potvrzuje. Pokud si člověk stěžuje, že systém ekonomické a společenské organizace založený na soukromém vlastnictví výrobních prostředků neslouží plně zájmům komunity, že slouží pouze zájmům jedné skupiny a že omezuje produktivitu – a pokud tedy člověk požaduje, s podporou různých „sociálně-politických“ a „sociálně-reformních“ hnutí, aby stát intervenoval ve všech oblastech ekonomického života – pak v zásadě přijal princip socialistického programu. Nebo opět pokud někdo dokáže proti socialismu argumentovat pouze tím, že nedokonalost lidské povahy činí jeho uskutečnění nemožným, nebo že je nepraktické vzhledem k současným ekonomickým podmínkám zavádět přímou socializaci, pak pouze přiznává, že před socialistickými idejemi kapituloval. Nacionalisté také přijímají socialismus, výhrady mají pouze proti jeho internacionalismu. Přejí si kombinovat socialismus s idejemi imperialismu a s bojem proti cizím národům. Jsou tedy nacionálními, a nikoliv internacionálními socialisty; základní principy socialismu ale schvalují také.

Podporovateli socialismu tudíž nejsou pouze bolševici a jejich příznivci mimo Rusko nebo členové početných socialistických stran. Socialisty jsou všichni ti, kteří považují socialistický řád za ekonomicky a eticky nadřazený řádu založenému na soukromém vlastnictví výrobních prostředků, ačkoliv mohou z toho či onoho důvodu chtít dočasný či trvalý kompromis mezi socialistickým ideálem a partikulárními zájmy, se kterými se identifikují.2 Pokud socialismus definujeme takto široce, pak vidíme, že velká většina lidí je dnes na jeho straně. Ti, kteří se hlásí k principům liberalismu a vidí ideální ekonomickou formu ve společnosti založené na soukromém vlastnictví výrobních prostředků, tvoří jen nepatrnou menšinu.

Jeden zarážející fakt nejlépe ilustruje úspěch socialistických idejí: to, že jsme si zvykli socialismem nazývat jen tu politiku, která se snaží o okamžité a naprosté uskutečnění socialistického programu, zatímco hnutí směřující k témuž cíli s větší umírněností a rezervovaností nazýváme jinými jmény, a některá z nich dokonce považujeme za nepřátele socialismu. To se mohlo stát jenom proto, že dnes existuje tak málo opravdových oponentů socialismu. Dokonce i v Anglii, vlasti liberalismu, domovu národa, který se stal velkým a bohatým díky své liberální politice, lidé dnes již nevědí, co liberalismus skutečně znamená. Anglický „liberál“ dneška je více či méně umírněným socialistou.3 V Německu, které ve skutečnosti nikdy liberalismus nepoznalo a které se stalo neplodným a chudým kvůli svým antiliberálním politikám, lidé stěží vědí, co by liberalismus mohl být.

Je to naprosté vítězství socialistických idejí v posledních dekádách, v čem spočívá síla ruského bolševismu. To, co činí bolševismus silným, není sovětská artilérie a kulomety, ale fakt, že celý svět přijímá jeho myšlenky se sympatiemi. Mnoho socialistů považuje bolševický podnik za nevyzrálý a má za to, že skutečný triumf socialismu nastane až v budoucnosti. Ale žádný socialista nemůže nebýt stržen slovy, kterými Třetí internacionála vyzývá lid světa do boje s kapitalismem. Po celém světě je cítit přitažlivost bolševismu. Mezi slabými a vlažnými příznivci jsou sympatie smíšeny se strachem a obdivem, který odvážný věřící vždy vzbuzuje v bázlivém oportunistovi. Ale upřímnější a konzistentnější lidé vítají bez váhání úsvit nové epochy lidstva.

§ 2 Vědecká analýza socialismu

Počátečním bodem socialistické doktríny je kritika buržoazního společenského řádu. Musíme si být vědomi toho, že socialističtí autoři v tomto ohledu nebyli příliš úspěšní. Víme, že nedokázali pochopit fungování ekonomických mechanismů a že neporozuměli funkcím rozličných institucí ve společenském řádu založeném na dělbě práce a soukromém vlastnictví výrobních prostředků. Nebylo obtížné poukázat na omyly socialistických teoretiků, které tito učinili při analýze ekonomických procesů. Kritici úspěšně dokázali, že jejich ekonomické doktríny jsou hrubě pochybené. Přesto řešení otázky, jestli je kapitalistický řád více či méně defektním, dá stěží rozhodující odpověď na to, jestli by socialismus byl schopen poskytnout lepší alternativu. Nestačí pouze dokázat, že kapitalistický společenský řád má svoje chyby a nevytvořil ten nejlepší z možných světů; je nezbytné dokázat, že socialistický řád by byl lepší. O to se pokusila pouze hrstka socialistů, a to z větší části zcela nevědeckým a mnohdy i frivolním způsobem. Věda o socialismu je v plenkách a ten druh socialismu, který sám sebe nazval „vědeckým“, na tom má značný podíl. Marxismus nedává uspokojivou odpověď, když představuje příchod socialismu jako nevyhnutelnou fázi společenské evoluce. Pokud by činil pouze toto, tak by nemohl mít svůj zhoubný vliv na vědecké zkoumání problematiky života společnosti. Pokud by neudělal nic jiného krom vyslovení tvrzení, že socialistický řád společnosti je tou nejlepší formou sociálního života, tak by nikdy nemohl mít takové škodlivé důsledky. Ovšem marxismus prostřednictvím sofistiky zničil vědecký přístup k sociologickým problémům a otrávil intelektuální atmosféru doby.

Podle marxistické koncepce sociální podmínky determinují způsob myšlení člověka. Příslušnost ke společenské třídě rozhoduje o tom, jaké názory bude člověk zastávat. Badatel není schopen přerůst svou třídu či osvobodit svou mysl od předsudků třídních zájmů.4 Tudíž je popírána možnost obecné vědy, která by byla platná pro všechny lidi bez ohledu na jejich třídní původ. Další krok učinil Dietzgen vytvořením speciální proletářské logiky.5 Pravda je tak pouze v proletářské vědě: „Ideje proletářské logiky nejsou stranickými idejemi, ale výsledky logiky čisté a prosté.“6 Takto marxismus ochránil sám sebe proti veškeré nevítané kritice. Nepřítel není vyvrácen. Postačuje odhalit jeho buržoazní původ.7 Marxismus se vypořádává s výsledky všech odlišně myslících tím, že je označuje za prodejné služebníky buržoazie. Marx s Engelsem se nikdy nesnažili vyvrátit argumenty svých oponentů. Uráželi je, zesměšňovali, vysmívali se jim a pomlouvali je – a v užívání těchto metod jsou jejich následovníci stejnými odborníky. Jejich polemika nesměřuje k věci, ale vždy k osobě. Jen málo lidí bylo schopno ustát takovou taktiku. Vskutku jen málo lidí mělo dostatečnou odvahu podrobit socialismus stejně nemilosrdné kritice, jakou musí vědecký myslitel aplikovat na každý předmět zkoumání. Jen tak se dá vysvětlit fakt, že podporovatelé i odpůrci socialismu se nekriticky řídili zákazem, který marxismus uvalil na jakoukoliv bližší diskusi o ekonomických a sociálních podmínkách v socialistickém společenství. Marxismus na jedné straně prohlásil, že socializace výrobních prostředků je cílem, ke kterému ekonomická evoluce směřuje s nevyhnutelností přírodního zákona; na druhé straně představuje tuto socializaci jako cíl svého politického úsilí. Tímto způsobem vyložil první princip socialistické organizace. Účelem zákazu studia fungování socialistické komunity, který byl ospravedlněn sérií omšelých argumentů, byl ve skutečnosti úmysl zabránit tomu, aby slabiny marxistických doktrín vyšly najevo v diskusi o vytvoření a praktickém fungování socialistické společnosti. Jasné představení podstaty socialistické společnosti by mohlo utlumit entuziasmus mas, které v socialismu hledají spásu od všech pozemských problémů. Úspěšné potlačení těchto nebezpečných otázek, které způsobily pád dřívějších socialistických teorií, bylo jedním z nejúspěšnějších Marxových taktických tahů. Pouze z toho důvodu, že lidem nebylo dovoleno mluvit nebo přemýšlet o podstatě fungování socialistické komunity, bylo možné, aby se socialismus stal počátkem dvacátého století dominantním politickým hnutím.

Tato tvrzení lze dobře ilustrovat citacemi z prací Hermanna Cohena, jednoho z těch autorů, kteří měli v desetiletí před světovou válkou největší vliv na německé myšlení. „Dnes,“ říká Cohen, „nám již nic nebrání v poznání jádra sociální otázky, a tudíž ani v uznání nutnosti provádění sociálně reformní politiky. Proti ní se může stavět pouze zlá nebo nedostatečně vyspělá vůle. Nerozumné požadavky, že bychom měli odhalit obrázek budoucího socialistického státu, jsou vznášeny jen jako pokusy přivést do rozpaků stranické socialisty a lze je vysvětlit jen faktem, že existují lidé s takto defektní povahou. Stát předpokládá zákony, ale tito lidé se ptají spíše na to, jak bude stát vypadat, než jaké jsou etické požadavky na zákony. Tento reverzní koncept zaměňuje etiku socialismu s poezií utopistů. Etika ovšem není poezie a idea má pravdivé jádro i bez fantaskního obrazu. Jejím obrazem je realita, která začne vznikat teprve tehdy, až bude uvedena do praxe. Na socialistický idealismus lze dnes nahlížet jako obecnou pravdu veřejného uvědomění, ačkoliv to je stále veřejným tajemstvím. Pouze egoismus implicitní v ideálu otevřené chamtivosti, což je skutečný materialismus, popírá tuto víru.“8

Člověk, který si toto myslel a napsal, byl všeobecně pokládán za jednoho z největších a nejodvážnějších německých myslitelů své doby, a i jeho oponenti projevovali respekt k jeho intelektu. Už z toho důvodu je nutné zdůraznit, že Cohen nejen nekriticky přijal socialistický zákaz promýšlet podobu fungování budoucí socialistické společnosti, ale dokonce pokládá za morálně podřadného každého, kdo by se snažil „stranické socialisty“ uvádět do rozpaků požadavkem na vysvětlení problémů v socialistické ekonomice. Že se troufalý myslitel, jehož kritika jinak neušetřila nic a nikoho, zarazil před mocným idolem své doby, je fenoménem, který lze v dějinách pozorovat celkem často. Dokonce i Cohenův velký vzor Kant z toho bývá obviňován.9 Ale to, že filosof obviní ze zlé vůle a otevřené chamtivosti nejen všechny ty, kteří zastávají odlišný názor, ale i všechny ty, kteří se jen dotknou problému ohrožujícího lidi u moci – to je nanejvýš nešťastný příklad něčeho, co má v dějinách myšlení nemnoho předchůdců.

Kdokoliv, kdo se bezpodmínečně nepodrobil tomuto zákazu, se stal vyvrhelem a psancem. Tímto způsobem se socialismus rok od roku stále více rozšiřoval, aniž by to někoho pohnulo k provedení základního výzkumu toho, jak vlastně by měla socialistická společnost fungovat. Až se tedy jednoho dne marxističtí socialisté dostanou k moci a budou chtít svůj program uvést do praxe, přijdou na to, že nemají žádnou jasnou představu o tom, čeho se celá desetiletí snažili dosáhnout.

Debata o problémech socialistické společnosti je tudíž nanejvýš důležitá, a to nejen pro pochopení kontrastu mezi liberální a socialistickou politikou. Bez této debaty není možné porozumět situaci, která vznikla hnutím směrem ke znárodňování a státním intervencím. Až dosud studovala ekonomická věda – s pochopitelnou, avšak politováníhodnou jednostranností – pouze mechanismy ve společnosti založené na soukromém vlastnictví výrobních prostředků. Mezeru je tudíž nutno zaplnit.

Otázka, jestli má být společnost postavena na základě soukromého vlastnictví výrobních prostředků nebo na základě veřejného vlastnictví výrobních prostředků, je politická. Věda ji nerozhodne. Věda nemůže vyslovit soud o relativní hodnotě jednotlivých forem společenské organizace. Ovšem pouze věda – na bázi výzkumu působení jednotlivých společenských institucí – může položit základy pro porozumění společnosti. Ačkoliv muži činu, politici, nevěnují často pozornost výsledkům tohoto výzkumu, myslící člověk se nikdy nepřestane zaobírat všemi věcmi přístupnými lidskému intelektu. V dlouhém období je pak myšlení určující pro činy.

§ 3 Alternativní přístupy k analýze socialismu

Existují dva způsoby, kterak zacházet s problémem, jenž socialismus staví před vědu.

Kulturní filosof může se socialismem zacházet tak, že se ho bude snažit zařadit mezi další kulturní fenomény. Nahlédne do jeho intelektuálního rodokmenu, prozkoumá jeho vztah k dalším formám společenského života, bude pátrat po skrytých motivech v psychologii jednotlivců, bude se mu snažit porozumět jakožto masovému jevu. Prozkoumá jeho dopady na náboženství a filosofii, umění a literaturu. Pokusí se ukázat jeho vztah k přírodním a humanitním vědám v daném období. Studuje ho jako životní styl, jako našeptávání psyché, jako vyjádření etických a estetických postojů. Toto je kulturně-historicko-psychologický způsob. Každé takové rozkládání a skládání tvoří materiál pro tisíce knih a esejů.

Nikdy nesmíme dopředu odsuzovat vědeckou metodu. Existuje pouze jediné kritérium pro posouzení schopnosti dosáhnout výsledků: úspěch. Je docela možné, že kulturně-historicko-psychologická metoda přispěje k řešení problému, který socialismus před vědu postavil. To, že tento přístup dosud přinesl tak nedostatečné výsledky, může být připsáno nejen nekompetenci a politickým předsudkům těch, kteří provádějí tuto práci, ale také faktu, že sociologicko-ekonomický průzkum problému musí předcházet kulturně-historicko-psychologickému. Socialismus je program pro transformaci ekonomického života a uspořádání společnosti podle určitého ideálu. Aby člověk porozuměl jeho účinku na další oblasti duševního a kulturního života, musí nejprve jasně pochopit jeho sociální a ekonomický význam. Dokud je člověk na pochybách, tak je nemoudré riskovat pokusy o kulturně-historicky-psychologickou interpretaci. Nelze mluvit o etice socialismu, dokud si nevyjasníme její vztah k dalším morálním standardům. Relevantní analýza jeho reakce na náboženství a veřejný život je nemožná, pokud máme jen obskurní představu o jeho základní podstatě. Je vůbec nemožné pojednat o socialismu, aniž bychom nejprve, a především prozkoumali hospodářský řád založený na veřejném vlastnictví výrobních prostředků.

To je důležité hlavně u těch bodů, kde kulturně-historicko-psychologická metoda obvykle začíná. Její následovníci pokládají socialismus za finální výsledek demokratické ideje rovnosti, aniž by měli představu, co demokracie a rovnost skutečně znamenají a v jakém jsou vzájemném vztahu. Také neuvažují o tom, jestli se socialismus zabývá otázkou rovnosti zásadně, nebo pouze povrchně. Někdy socialismus pokládají za reakci na spirituální pustinu vytvořenou racionalismem, jenž je neoddělitelný od kapitalismu, jindy zase naopak tvrdí, že socialismus představuje ten nejvyšší stupeň racionalizace materiálního života, kterého kapitalismus nemůže nikdy dosáhnout.10 Nemluvě o těch, kteří svůj kulturní a teoretický výklad socialismu halí do chaosu mysticismu a nepochopitelných frází.

Tato kniha se zaměřuje především na sociologické a ekonomické problémy socialismu. O těch musíme pojednat před tím, než budeme moci diskutovat kulturní a psychologické problémy. Pouze sociologický a ekonomický výzkum může poskytnout pevné základy pro tato pojednání, která jsou pro širší veřejnost daleko atraktivnější, protože socialismus hodnotí z úhlu pohledu obecných aspirací celého lidstva.

ČÁST I - LIBERALISMUS A SOCIALISMUS

I – VLASTNICTVÍ

§ 1 Původ vlastnictví

Vymezením vlastnictví jako sociologické kategorie je moc užívat ekonomické statky. Vlastník je ten, kdo disponuje ekonomickými statky.

Sociologická a právnická koncepce vlastnictví se tudíž od sebe liší. To je samozřejmě přirozené a člověk se může divit pouze tomu, že tento fakt je tak často přehlížen. Ze sociologického a ekonomického hlediska vlastnictví znamená mít fyzickou kontrolu nad statky, které jsou nutné pro uskutečnění ekonomických záměrů člověka.11 Tuto kontrolu můžeme nazvat přirozeným nebo původním vlastnictvím, čistě fyzickým vztahem člověka a statku nezávislým na společenských vazbách mezi lidmi nebo právním řádu. Význam právního konceptu vlastnictví tkví právě v tom, že činí rozdíl mezi fyzickým má kontrolu a právním měl by mít kontrolu. Zákon rozeznává jako vlastníky také ty, kteří nemají tuto přirozenou přímou fyzickou kontrolu, ale měli by ji mít. V očích zákona ten, komu bylo ukradeno, zůstává vlastníkem, zatímco zloděj nemůže nabýt vlastnictví. Ekonomicky je ovšem relevantní jen ono přirozené ovládání statků a ekonomický význam právního měl by mít spočívá jen v tom, jakou oporu poskytuje pro získání, udržení nebo obnovení přirozené kontroly nad statky.

V očích zákona je vlastnictví uniformní institucí. Zákon nedělá rozdíly v tom, zda jde o statky prvního řádu, vyšších řádů nebo zda jde o spotřební statky trvanlivé či netrvanlivé. Tento fakt jasně vyjadřuje formalismus zákona, který je oddělený od ekonomického základu. Zákon samozřejmě nemůže být zcela izolovaný od ekonomických rozdílů, které mohou být relevantní. Charakteristická povaha půdy jakožto výrobního prostředku je to, co dává vlastníkům nemovitého majetku zvláštní pozici v právním řádu. Takové ekonomické rozdíly bývají jasněji vyjádřeny ve vztazích, které jsou sociologickým ekvivalentem vlastnictví, ale právně nikoliv – tedy v pronájmech a užívacím právu. Celkově ovšem formální rovnost zákona překrývá materiální rozdíly.

Z ekonomického hlediska není vlastnictví v žádném případě uniformní. Vlastnictví spotřebních statků se mnoha způsoby liší od vlastnictví kapitálových statků a v obou případech je také nutno rozlišovat mezi trvanlivými statky a statky, které jsou spotřebovány a zanikají.

Statky prvního řádu – spotřební statky – slouží k okamžitému uspokojení potřeb. Nakolik se jedná o statky, které lze z jejich podstaty použít pouze jednou a které po svém užití ztrácejí povahu statku, tak význam jejich vlastnictví spočívá prakticky v možnosti je spotřebovat. Vlastník může také dovolit, aby se tyto statky zkazily, záměrně je zničit, vzdát se jich při směně nebo je rozdat. V každém případě je to on, kdo disponuje z nich plynoucím nedělitelným užitkem.

Situace je poněkud odlišná, když jde o statky, které lze užít víckrát než jednou. Ty mohou postupně sloužit několika lidem. Zde také můžeme v ekonomickém smyslu za vlastníky pokládat ty, kteří tyto statky využívají ke svým účelům. V tomto smyslu je vlastníkem místnosti ten, kdo ji v daný okamžik obývá; vlastníky Matterhornu jsou ti, kdo na něj vystoupili, aby se pokochali výhledem do okolí; vlastníkem obrazu jsou ti, kteří si vychutnávají pohled na něj.12 Užitek, který tyto statky poskytují, je dělitelný, takže je dělitelné i jejich přirozené vlastnictví.

Kapitálové statky slouží k uspokojování potřeb pouze nepřímo. Jsou zapojeny do produkce spotřebních statků. Spotřební statky se vynoří z úspěšného spojení kapitálových statků a práce. Je to možnost takto nepřímo uspokojit potřeby, co kvalifikuje věc jako kapitálový statek. To, že někdo disponuje kapitálovými statky, má ekonomický význam jen tehdy, když to ve výsledku vede k získání spotřebních statků.

Statky, které se při spotřebě užívají, lze mít pod kontrolou pouze jednou – osobou, která je spotřebuje. Trvanlivější spotřební statky může mít pod kontrolou větší množství lidí po sobě. Současné užívání může narušit užitek druhých, ale ani to není povahou takové komodity zcela vyloučeno. Několik lidí zároveň se může kochat pohledem na obraz, ačkoliv těsná blízkost druhých, kteří mu blokují nejoblíbenější místo výhledu, může narušit požitek některého jednotlivce ve skupině. Kabát ovšem nemohou nosit dva lidé současně. V případě spotřebních statků kontrola nad nimi, která vede k uspokojení potřeby, nemůže být rozdělena více, než mohou být rozděleny požitky, které z těchto statků plynou. To znamená, že u statků, které spotřebou zanikají, přirozené vlastnictví jedním člověkem zcela vylučuje vlastnictví kýmkoliv jiným, zatímco u trvanlivých statků je vlastnictví exkluzivní alespoň v daném časovém okamžiku a ve vztahu k tomu nejmenšímu užití, které z něj plyne. Pro spotřební statky je nemyslitelný jiný ekonomicky významný vztah než ten, že je přirozeně budou mít pod kontrolou jednotlivci. To se týká netrvanlivých statků absolutně a trvanlivých v rozsahu jejich nejmenšího užití. Vlastnictví je zde soukromým vlastnictvím v tom smyslu, že vylučuje všechny ostatní z čerpání výhod, které závisí na možnosti spotřebovat statky.

Z tohoto důvodu by také bylo absurdní chtít zrušit soukromé vlastnictví spotřebních statků. Je nemožné změnit fakt, že snědené jablko bylo spotřebováno a že kabát se nošením obnosí. Spotřební statky v přirozeném smyslu nemohou být společným vlastnictvím několika lidí nebo dokonce celé společnosti. V případě spotřebních statků musí to, co je obvykle nazýváno společným vlastnictvím, být před spotřebou rozděleno. Společné vlastnictví mizí v okamžiku, kdy je komodita spotřebována nebo využita. Musí ji mít výlučně spotřebitel. Společné vlastnictví nemůže být nikdy ničím více než základem k individuálnímu přivlastnění ze společných zásob. Každý jednotlivý partner je vlastníkem té části ze společných zásob, kterou může používat pro sebe. Z ekonomického hlediska nehraje roli, jestli je již majitelem legálně, až při rozdělení zásob, jestli se legálně vůbec stane majitelem nebo jestli formální dělení zásob předchází či nepředchází spotřebě. Faktem je, že i bez dělení je vlastníkem svého podílu.

Společný majetek nemůže eliminovat vlastnictví spotřebních statků. Může jen způsobit, že tyto statky budou mezi své uživatele rozděleny jiným způsobem, než jaký by jinak existoval. Účinnost reforem, které se zaměřují na změnu distribuce existující zásoby spotřebních statků, končí po vyčerpání této zásoby. Tato opatření nemohou doplnit prázdná skladiště a obchody. To mohou učinit jen ti, kteří disponují kapitálovými statky a prací. Pokud tito lidé nebudou spokojeni s odměnou, která jim bude nabídnuta, doplňování zásob ustane. Jakýkoliv pokus o změnu v distribuci spotřebních statků tudíž musí v delším období záviset na moci nad výrobními prostředky.

Na rozdíl od spotřebních statků lze kontrolu nad kapitálovými statky přirozeně rozdělit. Za podmínek izolované produkce jsou podmínky sdílení kapitálových statků tytéž jako podmínky sdílení spotřebních statků. Pokud neexistuje dělba práce, může být fyzická kontrola nad statky sdílená, pokud je možné sdílet užitek, které tyto statky poskytují. Nelze sdílet kontrolu nad netrvanlivými kapitálovými statky. Kontrolu nad trvanlivými kapitálovými statky je možné sdílet podle dělitelnosti služeb, které poskytují. Jen jedna osoba může mít určité množství obilných zrn, ale několik lidí po sobě může mít kladivo a řeka může pohánět více než jedno vodní kolo. V těchto případech na kontrole nad kapitálovými statky není nic zvláštního. Ovšem v případě, že při produkci dochází k dělbě práce, zde máme dva způsoby, jak lze mít kontrolu nad kapitálovými statky. Je zde fyzická kontrola (přímá) a společenská kontrola (nepřímá). Fyzickou kontrolu má ten, kdo fyzicky drží danou komoditu a produktivně ji používá. Společenskou kontrolu má ten, kdo komoditou sice nedisponuje fyzicky nebo právně, ale disponuje nepřímo výsledky jejího používání. To je ten, který směňuje nebo kupuje její produkty nebo služby. V tomto smyslu je přirozené vlastnictví ve společnosti s dělbou práce rozděleno mezi výrobce a ty, pro jejichž potřeby se vyrábí. Zemědělec, který žije soběstačně mimo společnost, může nazvat své pole, svůj pluh a svá tažná zvířata svým majetkem v tom smyslu, že tento majetek slouží pouze jemu a jeho potřebám. Ovšem zemědělec, který většinu svojí produkce prodá na trhu, kde také koupí věci, které potřebuje, je vlastníkem výrobních prostředků v docela jiném smyslu. Nemá takovou kontrolu nad produkcí jako soběstačný zemědělec. Nerozhoduje o účelu své produkce. O tom rozhodují ti, pro které produkuje: zákazníci. Oni – a nikoliv výrobce – určují cíl ekonomické aktivity. Výrobce pak nemůže dělat nic jiného než snažit se nasměrovat svou produkci k cíli, který stanovují spotřebitelé.

Navíc vlastníci, kteří v těchto podmínkách nedokáží uplatnit svou přímou fyzickou kontrolu nad majetkem ve službách výroby pro spotřebitele, musí tuto kontrolu postoupit někomu jinému. Protože veškerá výroba spočívá v kombinaci různých výrobních faktorů, někteří z vlastníků těchto faktorů je dávají k dispozici podnikatelům, kteří pak přebírají funkci přímého řízení výroby. Podnikatelé opět vedou produkci podle příkazů zákazníků a vlastníků výrobních prostředků: kapitálu, půdy a práce. Při dělení produktu je pak každý z těchto faktorů odměněn podle toho, jakou hodnotou přispěl ke konečnému výsledku.

V zásadě se tedy přirozené vlastnictví kapitálových statků liší od přirozeného vlastnictví spotřebních statků. Pro kontrolu nad kapitálovými statky v ekonomickém smyslu, tedy jejich využití pro vlastní ekonomické účely, není nutné mít je fyzicky ve stejném smyslu, v jakém člověk musí mít spotřební statky, pokud je chce spotřebovávat nebo používat. Abych mohl pít kávu, nepotřebuji vlastnit kávovou plantáž v Brazílii, zaoceánský parník ani pražírnu na kávová zrna, ačkoliv všechny tyto výrobní prostředky musí být použity k tomu, aby se šálek kávy dostal na můj stůl. Postačí, že je vlastníci těchto výrobních prostředků zaměstnají, aby mně mohly posloužit. Ve společnosti, v níž existuje dělba práce, není jeden výlučný vlastník veškerých výrobních prostředků – ať už materiálních nebo lidských. Všechny výrobní prostředky poskytují své služby každému, kdo nakupuje nebo prodává na trhu. Pokud nejsme nakloněni mluvit o vlastnictví jako sdíleném mezi spotřebiteli a vlastníky výrobních prostředků, tak bychom měli pokládat spotřebitele za opravdové vlastníky v přirozeném smyslu a popisovat ty, kdo jsou pokládáni za vlastníky v právním smyslu, jako správce majetku.13 To by nás ovšem zavedlo velmi daleko od zažitého významu slov. Abychom se vyhnuli dezinterpretaci, tak je žádoucí se obejít – nakolik je to jen možné – bez nového výraziva a nikdy nepoužívat v naprosto jiném významu slova, která jsme zvyklí přijímat jako označení konkrétní ideje. Tudíž se nebudeme pokoušet o zavedení nové terminologie, ale pouze zdůrazníme, že podstata vlastnictví výrobních prostředků ve společnosti, která zná dělbu práce, je odlišná od stavu, kdy dělba práce neprobíhá. Také se zásadně liší od vlastnictví spotřebních statků, a to v každém společenském řádu. Abychom se vyhnuli nedorozumění, budeme nadále používat frázi „vlastnictví výrobních prostředků“ v obecně přijímaném smyslu, kterým je identifikace držitelů bezprostřední moci disponovat statky.

§ 2 Násilí a kontrakt

Fyzické držení ekonomických statků, což z ekonomického hlediska tvoří podstatu vlastnictví, může odvozovat svůj původ pouze od jejich prvotního obsazení. Protože vlastnictví není faktem nezávislým na vůli a jednání člověka, je nemožné si představit, že by mohlo mít jiný původ než přivlastnění si dříve nevlastněných statků. Jakmile vlastnictví započne, tak pokračuje tak dlouho, dokud daný objekt nezmizí, dokud se ho vlastník nevzdá dobrovolně nebo dokud ho nepřestane držet proti své vůli. Jedno nastává zpravidla při směně, druhé je ztrátou – tedy když se dobytče zatoulá do divočiny nebo někdo vlastníkovi uzme majetek násilím.

Veškeré vlastnictví se odvozuje od prvotního zabrání nebo násilí. Kdybychom sledovali vlastnická práva jednotlivých komponent obsažených v současných statcích zpět v čase, tak nutně dojdeme až k bodu, kdy tato vlastnická práva vznikla přivlastněním nějakého statku dostupného všem. Předtím bychom v tomto řetězu majitelů pravděpodobně narazili na někoho, kdo získal od předchůdce statky násilným vyvlastněním nebo loupeží. Můžeme klidně připustit, že veškerá vlastnická práva prošla fází násilí a veškeré majetky v minulosti vznikly přivlastněním nebo krádeží, jak tvrdí ti, kteří oponují vlastnictví na základě přirozeného práva. To ovšem není nejmenším důkazem, že zrušení soukromých vlastnických práv je nezbytné, hodno doporučení nebo morálně ospravedlnitelné.

Přirozené vlastnictví nepočítá se svým uznáním dalšími lidmi. Je tolerováno tak dlouho, dokud je zde síla, která ho bude hájit, a nepřežije okamžik, kdy si ho silnější zabere pro sebe. To, co je vytvořeno silou, se musí vždy obávat větší síly. Doktrína přirozeného stavu je válkou všech proti všem. Tato válka končí, když je nějaká existující síť vztahů uznána jako hodna udržení. Z násilí se vynořuje zákon.

Dřívější doktrína přirozených práv chybovala v tom, že pokládala tuto velkou změnu, která pozvedla člověka ze stavu zvířete do stavu lidské společnosti, za uvědomělý proces. Viděla v ní jednání, kdy si člověk byl zcela vědom svých motivů, cílů a způsobu, jak jich dosáhnout. Takto bylo předpokládáno uzavření společenské smlouvy, kterou se zrodil stát, společnost a právní řád. Racionalismus nenacházel jiné možné vysvětlení poté, co odvrhl starou víru, která připisovala počátky společenských institucí božskému zásahu nebo božskému vnuknutí.14 Protože to byl počátek cesty směrem k současným podmínkám, vnímali lidé vývoj společnosti jako něco zcela záměrného a racionálního. Jak jinak by k takovému vývoji mohlo dojít, kdyby neexistovala vědomá volba při rozpoznání faktů, které bylo účelné a racionální?

Dnes máme jiné teorie, kterými lze odpovědět na tuto otázku. Můžeme mluvit o přirozeném výběru v rámci zápasu o přežití a o dědičném přenosu v něm vzniklých charakteristik, ačkoliv nás to vskutku neposunuje nijak blíže k pochopení kořene záhady, než byli teologové a racionalisté. Můžeme „vysvětlit“ zrození a rozvoj společenských institucí tím, že se ukázaly být užitečné při konkurenčním zápasu o existenci. Ty společnosti, které je přijaly a nejlépe rozvinuly, byly pak lépe vybaveny obstát před riziky života než ty, které v tomto ohledu zůstaly pozadu. Poukazovat na to, jak neuspokojivá jsou tato vysvětlení, by dnes bylo jako nosit sovy do Athén. Doba, kdy tato evoluční vysvětlení byla nabízena jako definitivní odpověď na všechny otázky, již dávno minula. V tomto bodě jednotlivé vědní obory splývají a začínají velké otázky filosofie – a tam také končí naše moudrost.

Není potřeba velkého vědeckého vhledu pro pochopení toho, že právo a stát nemohou mít původ ve společenské smlouvě. Není nutné povolávat učený aparát historické školy, abychom dokázali, že společenská smlouva nikdy nikde v historii uzavřená nebyla. Realistická věda je v tomto ohledu bezpochyby nadřazena racionalismu sedmnáctého a osmnáctého století. Má daleko více znalostí, které bylo možné získat z pradávných pergamenů a hieroglyfů zapsaných na zdech, ale její sociologický vhled zůstává pozadu. Přes výtky, které lze vznést proti společenské filosofii racionalismu, nelze popřít jeho úspěchy ve vysvětlení toho, jaké výsledky přináší působení společenských institucí. Jemu vděčíme především za své znalosti významu právního řádu a fungování státu.

Základním předpokladem úspěšného ekonomického jednání jsou stabilní podmínky. Rozsáhlý a oklikový výrobní proces je tím úspěšnější, čím delšímu časovému období se může přizpůsobit. Vyžaduje kontinuitu a tato kontinuita nemůže být narušena bez způsobení velmi vážných problémů. To znamená, že ekonomické jednání vyžaduje mír, vyloučení projevů násilí. Racionalisté říkají, že mír je cílem a účelem všech právních institucí. My říkáme, že mír je výsledkem jejich fungování.15 Racionalisté říkají, že zákon byl vytvořen společenskou smlouvou. My říkáme, že zákon je uspořádáním k řešení rozbrojů a vyhnutí se rozbrojům. Násilí a zákon, válka a mír – to jsou dva póly společenského života, jehož obsahem je ekonomické jednání.

Násilí je zaměřeno především na cizí majetky. Životy a zdraví lidí se stávají cílem útoku jen natolik, nakolik brání v získání majetku. (Sadistické výstřelky a krvavé činy, které jsou páchány pouze kvůli krutosti samotné, jsou mimořádnými událostmi. Zabránit jim nevyžaduje celý právní systém. Dnes pokládáme za jejich patřičné protivníky spíše lékaře a psychiatry než soudce.) Není náhodou, že právě při ochraně vlastnictví a držení zákon nejjasněji odhaluje svůj charakter mírotvorce – ano, mírotvorce za jakoukoliv cenu. Držení je ochraňováno také tehdy, když, jak říkají právníci, nepředstavuje legální nárok. Nejen poctiví, ale také nepoctiví držitelé, dokonce lupiči a zloději si mohou nárokovat ochranu toho, co mají v držení.16

Někteří lidé věří tomu, že mohou napadnout existující stav rozdělení vlastnických práv poukazem na to, že je dědictvím minulosti, kdy byl vytvořen svévolnými zábory a násilným loupením. Podle tohoto pohledu nejsou legální práva ničím jiným než časem posvěcenou ilegalitou. Protože je v konfliktu s věčnou a neměnnou ideou spravedlnosti, musí být stávající právní řád zrušen a na jeho místo má nastoupit nový, který bude s touto ideou spravedlnosti konformní. Úkolem státu by nemělo být jen „zachovávat podmínky vlastnictví, v nichž se občané nacházejí, aniž by zkoumal legální původ nabytí tohoto majetku“. Spíše je „úkolem státu zajistit každému to, co mu náleží, nejprve mu pomoci k jeho majetku a teprve pak tento majetek chránit“.17 V tomto případě člověk buď postuluje existenci věčně pravdivé ideje spravedlnosti, kterou je povinností státu rozpoznat a uskutečnit, nebo může hledat původ práva ve společenské smlouvě, která může nastat skrze jednomyslný souhlas všech jednotlivců, kteří se tak vzdají části svých přirozených práv. U kořene obou hypotéz je idea přirozeného zákona, „práva, které se zrodilo společně s námi“. Musíme jednat v souladu s tímto právem, říká první hypotéza. Tím, že jsme se ho vzdali podle smluvních podmínek, vznikl právní systém, říká druhá. Co se týče zdroje této absolutní spravedlnosti, ten je vysvětlován různými způsoby. Podle jednoho jde o dar Prozřetelnosti lidstvu. Podle druhého je to něco, co objevil člověk svým rozumem. Oba pohledy se shodnou, že člověk má schopnost rozlišovat mezi spravedlivým a nespravedlivým a že ho tato schopnost odlišuje od zvířat. Je to jeho „morální podstata“.

Dnes již tyto názory nepřijímáme, protože předpoklady, ze kterých vycházíme při studiu těchto problémů, se změnily. Nám připadá velmi podivná myšlenka lidské podstaty, která by se nějak zásadně lišila od podstaty jiných živých tvorů. O člověku již nepřemýšlíme jako o bytosti, kterou by obývala idea spravedlnosti od jeho počátku. Možná nemáme odpověď na otázku, jak zákon vzniknul, ale je jasné, že nemohl vzniknout legálně. Zákon nemohl být počat sám ze sebe. Jeho počátky musí ležet mimo sféru legality. Pokud si někdo stěžuje, že zákon je jen legalizovanou nespravedlností, tak zapomíná na to, že jinak by tomu mohlo být jen tehdy, kdyby existoval již od samotného počátku. Pokud předpokládáme, že zákon má nějaký okamžik vzniku v historické době, tak to, co se stalo tehdy zákonem, nemohlo být zákonem předtím. Požadovat, aby zákon vznikl legálně, znamená požadovat nemožné. Kdokoliv tak činí, aplikuje na něco, co stálo mimo právní řád, koncept, který je platný jen v rámci právního řádu.

My, kteří vidíme jen výsledek zákona – což je dosažení míru – si musíme uvědomit, že nemohl mít jiný počátek než nějaké uznání existujícího stavu věcí. Bez ohledu na to, jak se k němu dospělo. Pokusy o obrácený postup by jen obnovily a prodloužily vzájemné boje. Mír může nastat jen tehdy, když zajistíme momentální stav věcí před násilným narušením a každou budoucí změnu učiníme závislou na dobrovolném souhlasu dotčených osob. To je skutečný význam legální ochrany existujících práv, která je základem veškerých zákonů.

Zákon se nezrodil jako něco dokonalého a kompletního. Vyvíjel se tisíce let a stále se vyvíjí. Doba jeho dospělosti – doba nenarušitelného míru – nemusí nikdy nastat. Marně se snaží právní systematici dogmaticky zachovat dělení mezi veřejným a soukromým právem, které jsme podědili a o kterém si myslí, že se bez něj nemůžeme obejít. Selhání těchto pokusů – které vedlo už mnoho lidí k tomu, aby toto dělení opustili – pro nás není překvapením. Toto rozdělení fakticky není dogmatické. Toto rozdělení je historické, je výsledkem postupné evoluce a naplňování ideje zákona. Idea zákona byla nejprve uskutečněna ve sféře, v níž je udržení míru nejnaléhavěji zapotřebí, aby byla zajištěna ekonomická kontinuita – tedy ve sféře vztahů mezi jednotlivci. Teprve při dalším rozvoji civilizace, která povstala na těchto základech, se objevila nutnost udržování míru také v pokročilejších oblastech. Tomuto účelu začalo sloužit veřejné právo. Panoval ovšem pocit, že tu jde o něco jiného. Veřejné právo totiž nepokračovalo v rozvíjení principů stanovených soukromým právem. Ve veřejném právu nebyla ochrana existujících práv tak silně rozvinutá jako v soukromém právu.18 Při vnějším pohledu byla nedospělost veřejného práva patrná z toho, jak zaostávalo za soukromým právem ve své systematizaci. Mezinárodní právo je ještě zaostalejší. Ve vztazích mezi národy je svévolné násilí stále uznáváno jako řešení přijatelné za určitých podmínek, zatímco ve veřejném právu je svévolné násilí ve formě revolucí, ačkoliv nebývají efektivně potlačeny, postaveno mimo zákon. Ve sféře soukromého práva je násilí zcela ilegální s výjimkou sebeobrany, kdy je za výjimečných okolností povoleno jako gesto právní ochrany.

Fakt, že to, co se stalo zákonem, bylo dříve právu lhostejné, není defektem právního řádu. Kdokoliv se snaží ospravedlnit právní řád morálně, může mít takový pocit. Ale zjištění tohoto faktu žádným způsobem nedokazuje, že by bylo nutné zrušit nebo změnit systém vlastnických práv. Snaha vyvodit z tohoto faktu to, že požadavek na zrušení vlastnictví je legální, by byla absurdní.

§ 3 Teorie násilí a teorie smlouvy

Idea zákona triumfovala pouze pomalu a obtížně. Pouze pomalu a obtížně překonávala princip násilí. Znovu a znovu se objevovala reakce. Znovu a znovu musely dějiny zákona procházet bolestivými začátky. O dávných Germánech Tacitus píše: „Pigrum quin immo et iners videtur sudore adquirere quod possis sanguine parare.“19 Od této filosofie války je daleká cesta k názorům, jež dominují modernímu ekonomickému životu.

Kontrast těchto dvou pohledů přesahuje problém vlastnictví a poznamenává celkový přístup k životu. Je to kontrast mezi feudálním a buržoazním způsobem myšlení. První se vyjadřuje romantickou poezií, jejíž krása nás potěší, ačkoliv její pohled na život nás unáší jen na několik prchavých okamžiků, dokud je dojem čerstvý.20 Ten druhý se rozvinul v liberální společenskou filosofii, velký systém, na jehož budování se podíleli ti nejlepší myslitelé všech dob. Jeho velikost se odráží v klasické literatuře. V liberalismu si lidstvo uvědomilo síly, které řídí jeho vývoj. Temnota, která ležela nad cestami historie, ustoupila. Člověk začal rozumět životu ve společnosti, a to mu umožnilo její vědomý rozvoj.

Feudální názory nelze stejným způsobem uzavřeně systematizovat. Teorie násilí je ve svém logickém vyústění neproveditelná. Její protispolečenský charakter lze demaskovat už při myšlenkových experimentech. Vede k chaosu a válce všech proti všem. Žádná sofistika se tomu nemůže vyhnout. Veškeré antiliberální teorie musí nutně zůstat ve stavu fragmentů, jinak by došly k naprosto absurdním závěrům. Když obviňují liberalismus z toho, že ho zajímají jen přízemní pozemské věci a nedbá na vyšší naplnění života, tak se dobývají do otevřených dveří. Liberalismus nikdy nepředstíral, že by byl něčím jiným než formou organizace pozemského života společnosti. To, co učí, se týká jen přízemního jednání nebo zdržení se jednání. Nikdy si nedělal nárok na to, že odhalil největší tajemství lidské existence. Jsou to antiliberální nauky, které slibují všechno. Slibují štěstí a duchovní naplnění, jako by mohl člověk být takto požehnán zvenčí. Jenom jedna věc se dá vědecky rozhodnout: v jejich ideálním systému by se nabídka komodit velmi znatelně snížila. Co se týče hodnoty toho, co je nabízeno jako kompenzace, tam se názory mohou lišit.21

Posledním útočištěm kritiků liberálního ideálu společnosti je pokus zničit ji zbraněmi, které k tomu sama poskytla. Snaží se rozšiřovat přesvědčení, že tento společenský řád slouží jen zájmům jedné úzké třídy, že mír, o který usiluje, je ve prospěch jen omezeného okruhu lidí a že je škodlivý pro všechny ostatní. Dokonce společenský řád moderního ústavního státu je založený na násilí. Svobodné kontrakty, na nichž má údajně spočívat, jsou ve skutečnosti podmínkami, které nadiktovali vítězi poraženým, a budou platit jen tak dlouho, dokud bude trvat moc, ze které vzešly. Veškeré vlastnictví je založeno na násilí a udržováno násilím. Svobodní pracovníci se v liberální společnosti neliší od nevolníků v dobách středověku. Podnikatelé je vykořisťují tak, jako feudálové vykořisťovali své poddané nebo plantážníci své otroky. To, že se podobné námitky objevují a je jim popřáváno sluchu, ukazuje, jak hluboké je nepochopení liberálních teorií. Tyto námitky ovšem nemohou nahradit absenci systematické teorie v hnutí proti liberalismu.

Liberální koncepce života společnosti vytvořila hospodářský systém založený na dělbě práce. Nejočividnější výdobytek směnné ekonomiky je městské osídlení, které je možné pouze v takovém systému. Právě ve městech byly liberální doktríny rozvinuty do komplexní podoby a zde také našly nejvíce přívrženců. Ovšem čím rychleji a více rostlo bohatství měst a čím početnější se stávali přistěhovalci z venkova, tím silnější byl útok proti liberalismu ze strany principu násilí. Přistěhovalci se brzy zařadili do městského života a na povrchu přijali městské zvyklosti, ale dlouho jim zůstal cizí duch svobodného občanského smýšlení. Člověk nedokáže vyměnit svou společenskou filosofii tak snadno jako si převléknout šaty. Musí si ji zasloužit – zasloužit svým myšlenkovým úsilím. Tak můžeme v historii vidět znovu a znovu, že období pokroku a růstu liberálního světa, kdy se bohatství rozšiřovalo spolu s rozšiřující se dělbou práce, se střídala s obdobím, kdy se princip násilí snažil získat ztracenou nadvládu – a společnost upadala, protože upadala dělba práce. Růst měst a městského života byl příliš rychlý. Byl spíše extenzivní než intenzivní. Noví obyvatelé měst se stali jejich občany, ale nikoliv ve způsobu myšlení. S jejich přílivem tak nastal úpadek občanského cítění. O tuto skálu se v uplynulých kulturních epochách tříštil buržoazní duch liberalismu a zdá se, že tomu tak bude také v naší epoše, kdy zažil svůj dosud největší rozmach. Hrozivější než barbaři ztékající hradby zvenčí jsou váhaví občané uvnitř – občané formálně, ale nikoliv svým myšlením.

Současné generace byly svědky velkého znovuzrození principu násilí. Moderní imperialismus, jehož výsledkem byla světová válka se všemi hrůznými následky, nasadil starým idejím obránců principu násilí novou masku. Samozřejmě ani imperialismus nebyl schopen vystavět svůj vlastní kompletní systém jako opozici proti liberální teorii. To, že by teorie, podle které je boj motivační silou růstu společnosti, vedla nějakým způsobem k teorii spolupráce, je mimo diskusi – přesto musí každá teorie společnosti být teorií spolupráce. Moderní imperialismus používá některé vědecky znějící termíny, jako je doktrína zápasu o existenci a koncept rasy. S tím je možné vytvořit řadu propagandistických sloganů, ale nic jiného. Veškeré ideje, které imperialismus staví na odiv, byly vyvráceny liberalismem již před dlouhou dobou.

Pravděpodobně nejsilnější z imperialistických argumentů je odvozen od nepochopení povahy vlastnictví výrobních prostředků ve společnosti založené na dělbě práce. Jako jeden z nejdůležitějších státních úkolů předpokládá zajištění toho, aby měl národ svoje vlastní uhelné doly, svoje vlastní zdroje surovin, svoje vlastní lodě a přístavy. Je jasné, že tento argument vyplývá z představy, že vlastnictví výrobních prostředků je nedělitelné a že prospěch z nich mají jen ti, kteří je mají fyzicky pod kontrolou. Lidé si jen zřídka uvědomují, že tato představa logicky vede až k socialistické doktríně, protože ta stojí na stejném vnímání charakteru vlastnictví výrobních prostředků. Pokud je špatné, že Němci nemají své vlastní německé plantáže bavlny, proč by mělo být správné, že každý jednotlivý Němec nemá svůj vlastní uhelný důl nebo svou vlastní přádelnu? Může snad Němec vnímat důl na železnou rudu v Lotrinsku více jako svůj vlastní, když tento důl patří občanu Německa, než když patří občanu Francie?

Natolik se tedy imperialisté a socialisté shodnou v kritice buržoazního vlastnictví. Ovšem socialisté se pokoušejí vytvořit uzavřený systém budoucího společenského řádu, a to imperialisté nemohou dokázat.

§ 4 Kolektivní vlastnictví výrobních prostředků

Rané pokusy zreformovat vlastnictví a majetek mohou být věrně popsány jako snaha dosáhnout co největší rovnosti v distribuci bohatství, ať už je zdůvodněna ohledem na společenský užitek nebo sociální spravedlnost. Všichni mají mít určité minimum a nikdo nemá mít více než určité maximum. Všichni mají mít stejný díl – to bylo zhruba cílem. Prostředky k dosažení tohoto cíle nebyly vždy tytéž. Obvykle byla navrhována konfiskace veškerého či části majetku a následné přerozdělení. Svět osídlený soběstačnými zemědělskými jednotkami, které by mohly podporovat nanejvýš hrstku řemeslníků – to byl ideál společenského uspořádání. Dnes se již nemusíme zaobírat těmito návrhy. V ekonomice založené na rozsáhlé dělbě práce se staly neuskutečnitelnými. Železnice, ocelárna, strojní továrna – nic z toho nelze rozdělit na stejné díly. Kdyby idea rovného přerozdělování byla uvedena do praxe před staletími nebo tisíciletími, tak bychom se stále nacházeli na stejném hospodářském vývojovém stupni, na jakém bylo lidstvo tenkrát. Země by byla schopná uživit jen malý zlomek z množství lidí, které živí dnes, a všichni by na tom byli materiálně daleko hůře než ty nejchudší vrstvy z průmyslových států. Celá naše civilizace má svůj počátek v okamžiku, kdy se poprvé podařilo odrazit útok přerozdělovačů. Ovšem idea přerozdělování se stále těší velké popularitě, a to dokonce v průmyslových zemích. V těch zemích, kde je zemědělství stále dominantním odvětvím, se tato doktrína docela příhodně nazývá agrárním socialismem a je všezahrnujícím sociálním reformním hnutím. Toto hnutí tvořilo hlavní oporu ruské revoluce a její vůdce, rozené marxisty, proti jejich vůli dočasně přeměnilo na protagonisty svého ideálu. Kdyby zvítězilo ve zbytku světa, tak by v krátkém čase mohlo zvrátit výsledky lidské činnosti, kterých bylo dosaženo během několika milénií kulturního vývoje. Zde je kritika nadbytečná, protože názor na tuto záležitost je celkem jednotný. Dnes není možné na „pozemkovém komunismu“ založit společenskou organizaci, která by byla schopna uživit stamiliony lidí.

Již před dlouhou dobou nahradil naivní fanatiky rovného přerozdělování produktu nový sociální ideál, a to společné vlastnictví výrobních prostředků. Cílem socialismu je zrušit soukromé vlastnictví výrobních prostředků a učinit z nich majetek celé komunity.

Ve své nejčistší a nejsilnější podobě nemá socialistická idea již nic společného s ideálem přerozdělovačů a je stejně tak vzdálená zmatenému konceptu společného vlastnictví spotřebních statků. Jejím cílem jistě je zajistit všem lidem adekvátní existenční minimum. Není tak naivní, aby věřila, že toho lze dosáhnout destrukcí dělby práce. Nechuť vůči trhu, která je charakteristická pro přerozdělovače, sice přetrvává, ale socialismus se snaží zrušit obchod jiným způsobem než zrušením dělby práce a návratem k autarkii malých zemědělských komun.

Tato socialistická idea se nemohla zrodit dříve, než soukromé vlastnictví výrobních prostředků nabylo toho charakteru, který má ve společnosti s dělbou práce. Vzájemné vztahy oddělených výrobních jednotek nejprve musí dosáhnout bodu, kdy se pravidelně vyrábí pro uspokojení externí poptávky, než může idea společného vlastnictví výrobních prostředků nabýt své podoby. Socialistický ideál nemohl vzniknout dříve, než liberální filosofie odhalila charakter společenské produkce. Pouze v tomto smyslu lze socialismus pokládat za následek liberální filosofie.

Ať už je náš názor na její uskutečnitelnost jakýkoliv, musíme uznat, že idea socialismu je zároveň grandiózní i prostá. I její nejzarputilejší protivníci by měli věnovat čas jejímu detailnímu prozkoumání. Můžeme říci, že tu jde o jeden z nejambicióznějších projektů lidského ducha. Pokus vystavět společnost na nových základech, které radikálně ruší všechny tradiční formy organizace, představit si celosvětový plán a předvídat, jakou podobu budou mít lidské záležitosti v budoucnu – to je tak velkolepé, tak troufalé, že to právem vzbuzuje u mnohých lidí obdiv. Pokud si přejeme zachránit svět před přívalem barbarství, musíme socialismus porazit, ale nemůžeme nad ním lhostejně mávnout rukou.

§ 5 Teorie vývoje vlastnictví

Je známým trikem politických inovátorů popsat program, který chtějí realizovat, jako dávné a přirozené, jako něco, co existovalo od počátku a bylo nějakou nešťastnou náhodou ztraceno během historického vývoje. Lidstvo, jak říkají, se musí navrátit k tomuto stavu věcí a obnovit zlatý věk. Takto doktrína přirozeného zákona vysvětlila práva, která požadovala pro jednotlivce, jako vrozená nezcizitelná práva udělená přírodou. Nešlo tedy o inovaci, ale o obnovení „věčných práv, která září shůry, nekonečná a nezničitelná jako samotné hvězdy“. Stejným způsobem se prezentuje romantická utopie společného vlastnictví – jako instituce s dávnými kořeny. Téměř všichni lidé znají tento sen. Ve starobylém Římě existovala legenda o zlatém Saturnově věku, která byla básnicky popsána Vergiliem, Tibullem, Ovidiem a chválená Senecou.22 Měly to být bezstarostné šťastné dny, kdy neexistovalo soukromé vlastnictví a kdy všichni měli hojnost, kterou jim poskytovala štědrá příroda.23 Představy moderního socialismu samozřejmě jdou dále za tuto prostou dětinskost, ale jeho sny se neliší od snů imperiálního Říma.

Liberální doktrína zdůrazňovala význam soukromého vlastnictví výrobních prostředků pro civilizační rozvoj. Socialismus se mohl omezit na popírání další užitečnosti udržování instituce soukromého vlastnictví, aniž by zároveň popíral užitečnost soukromého vlastnictví v minulosti. Na jednu stranu marxismus toto skutečně činí, když popisuje epochy předkapitalistické a kapitalistické produkce jako nutné vývojové fáze při rozvoji společnosti. Ovšem na druhé straně se stejně spojil s ostatními socialistickými doktrínami v zatracování a proklínání veškerého soukromého vlastnictví, které se objevilo v průběhu historie, a projevuje při tom stejně silné morální rozhořčení. Kdysi dávno na počátku času existovala skvělá doba, kdy soukromé vlastnictví neexistovalo, a tato skvělá doba se údajně vrátí, až bude soukromé vlastnictví zrušeno.

Aby se takový názor mohl zdát alespoň přijatelný, musela mu mladá věda hospodářských dějin poskytnout nějaké základy. Vznikla teorie o dávném původu instituce společného vlastnictví půdy. Údajně bývaly doby, kdy byla veškerá půda společným majetkem celého kmene. Ten ji nejprve využíval komunálně a teprve později, ačkoliv společné vlastnictví bylo stále udržováno, byla jednotlivá pole rozdělena mezi jeho členy k oddělenému užívání. Toto rozdělení ovšem bylo pravidelně obměňováno, nejprve každý rok a pak po delších časových intervalech. Dle tohoto názoru je soukromé vlastnictví relativně mladší institucí. Jak vzniklo není úplně jasné, ale člověku je sugerován předpoklad, že k němu vedla nějaká nedbalost při přerozdělování. Tedy pokud si jeho původ člověk nepřeje vyvodit přímo z ilegálního nabytí. A tak by se zdálo, že připisovat soukromému vlastnictví zásluhy na rozvoji civilizace je chybou. Tvrdilo se, že zemědělství vzniklo pod vládou společného vlastnictví s periodickou redistribucí. Aby měl člověk motivaci orat a sít, stačí mu zaručit, že si může ponechat část ze sklizně – a pro tyto účely stačí roční pronájem. Údajně je chybou odvozovat původ vlastnictví půdy ze záborů dříve nevlastněných polí. Neobsazená půda nebyla ani na okamžik bez vlastníka. Všude – v minulosti stejně jako dnes – ji člověk pokládal za majetek státu nebo společenství. Následkem toho se dříve – stejně jako dnes – nemohlo odehrát žádné prvotní přivlastnění.24

Novější výzkumy vyvrátily předpoklad, že společné vlastnictví zemědělské půdy bylo zásadní fází u všech národů, a tedy primární formou vlastnictví („Ureigentum“).25 Ukázalo se, že ruská obščina vznikla v relativně moderní době pod tlakem nevolnictví a daně z hlavy, že Hauberggenossenschaften v Siegerlandu nebylo obvyklé před koncem šestnáctého století, že Gehöferschaften v Trieru vznikly až v sedmnáctém a osmnáctém století a že zádruha jižních Slovanů vznikla kvůli byzantskému systému zdanění.26 Nejranější německá historie dosud nebyla dostatečně jasně prozkoumána. Co se týče důležitých otázek, není možné dospět k jednomyslnému názoru. Interpretace útržkových informací ze zápisků Caesara a Tacita je velmi obtížná. Člověk také nesmí přehlížet fakt, že podmínky v dávném Německu, které popisují tito dva autoři, měly jednu charakteristickou vlastnost – dobrá obdělávatelná půda byla tak hojná, že otázka pozemkového vlastnictví ještě nebyla ekonomicky relevantní. „Superest ager“, to byl základní fakt německých zemědělských podmínek v době Tacita.27

Ve skutečnosti není nezbytné snášet důkazy, které by vyvrátily doktrínu „Ureigentum“. Tato doktrína totiž neposkytuje žádný argument proti soukromému vlastnictví výrobních prostředků. Jestli bylo prvotní soukromé nebo společné vlastnictví je irelevantní pro posouzení problematiky hospodářského uspořádání v současnosti a budoucnosti. Dokonce kdyby někdo dokázal, že společné vlastnictví půdy kdysi bylo běžným uspořádáním u všech národů a že soukromé vlastnictví vzniklo nelegálním záborem, stále by to ještě neznamenalo, že by se racionální intenzivní zemědělství mohlo vyvinout bez soukromého vlastnictví. Ještě méně přípustné by bylo z těchto premis vyvozovat, že by soukromé vlastnictví mělo nebo mohlo být zrušeno.

II – SOCIALISMUS

§ 1 Stát a ekonomická aktivita

Cílem socialismu je transformace vlastnictví výrobních prostředků ze soukromého vlastnictví k vlastnictví organizovanému společensky, tedy státem.28 Socialistický stát vlastní veškeré materiální faktory výroby, a tudíž výrobu řídí. Tento přenos vlastnických práv na stát se nemusí odehrát podle formalit vypracovaných pro majetkové transfery v historickém období, které bylo založeno na soukromém vlastnictví. Ještě méně důležitá je při tomto procesu tradiční právní terminologie. Vlastnictví znamená moc disponovat a pokud je moc disponovat oddělena od svého tradičního označení a předána instituci s novým názvem, je stará terminologie v zásadě bezvýznamná. Musíme uvažovat nikoliv nad slovy, ale nad jejich věcnou podstatou. Omezení vlastnických práv – stejně jako jejich formální převod – je prostředkem socializace. Pokud si stát od vlastníka přisvojuje moc disponovat kousek po kousku rozšiřováním svého vlivu na výrobu, pokud je moc určovat, jakým směrem se bude výroba ubírat a jaký druh výroby to bude, svěřena státu, pak vlastníkovi nezbude víc než jen prázdný titul. Všechna moc přejde do rukou státu.

Lidé často nejsou schopni rozpoznat základní rozdíl mezi ideálem liberalismu a anarchismu. Anarchismus odmítá veškeré donucení ve společenské organizaci a zavrhuje donucovací moc jako faktor utváření společenských struktur. Přeje si zrušit stát, protože věří, že by si společnost vedla lépe bez něj. Neobává se anarchistického chaosu, protože věří, že by se lidé i bez donucení spojili ve společenské spolupráci a jednali takovým způsobem, jak to život ve společnosti vyžaduje. Ryzí anarchismus není ani liberální, ani socialistický. Pohybuje se na jiné rovině než tyto dva proudy. Kdokoliv popírá základní ideu anarchismu, kdokoliv popírá, že by někdy bylo možné bez donucení spojit lidi pro mírovou spolupráci, ať už je to liberál nebo socialista, zavrhuje ideál anarchismu. Liberální i socialistické teorie jsou postavené na uznání donucovacího faktoru a odmítají anarchismus. Obě rozpoznávají nezbytnost právního řádu, ačkoliv mu přisuzují jiný obsah i rozsah. Liberalismus nepopírá potřebu právního řádu, když omezuje rozsah státní aktivity, a jistě nepokládá stát za zlo. Je to vztah k problému vlastnictví (a nikoliv nenávist k instituci státu), co je charakteristické pro liberální pohled na tuto problematiku. Liberál si přeje soukromé vlastnictví výrobních prostředků, a proto musí logicky odmítnout vše, co je v rozporu s tímto ideálem. Co se týče socialismu, ten se od anarchismu fundamentálně liší tím, že se nutně snaží rozšířit oblast pod kontrolou donucovacího státního aparátu, a jeho cílem také explicitně bývá zrušit „anarchii ve výrobě“. Rozšiřuje tedy působnost vlády i tam, kde by liberalismus ponechal volnost.

Socialističtí autoři, zvláště pak ti, kteří doporučují socialismus z etických důvodů, často říkají, že v socialistické společnosti bude předním cílem státu veřejný blahobyt, zatímco liberalismus bere v úvahu jen zájmy určitých tříd. Člověk ale může soudit hodnotu společenské formy organizace – ať už liberální, nebo socialistické – teprve poté, co mu důkladný výzkum dal jasný obrázek o tom, čeho tyto formy dosáhly. To, že jedině socialismu leží na srdci veřejné blaho, můžeme rozhodně popřít. Liberalismus obhajuje soukromé vlastnictví výrobních prostředků, protože od tohoto uspořádání očekává všeobecně vyšší životní standard, a nikoliv proto, že by si přál pomoci vlastníkům. V liberálním hospodářském řádu je toho vyprodukováno více než v socialistickém a z tohoto přebytku nemají prospěch pouze vlastníci. Bojovat proti socialismu tudíž v žádném případě neznamená hájit partikulární zájmy bohatých. I ti nejchudší by byli socialismem poškozeni. Přičítat liberalismu úzké třídní zájmy je chybou. Systémy se ve skutečnosti neliší ve svých cílech, ale v prostředcích, kterými se jich snaží dosáhnout.

§ 2 „Základní práva“ v socialistické teorii

Program liberální filosofie pro uspořádání státu byl shrnut do několika bodů, jež byly předloženy jako požadavky přirozeného práva. Jsou to práva člověka a občana, která byla předmětem osvobozeneckých bojů osmnáctého a devatenáctého století. Jsou vepsána v ústavních zákonech sestavených pod vlivem politických hnutí své doby. Dokonce i podporovatelé liberalismu by si mohli položit otázku, jestli je to pro ně to nejpatřičnější místo. Ve své formě a dikci totiž nejsou ani tak právními principy – vhodnou látkou pro prakticky proveditelný zákon – ale politickým programem, kterým se měla řídit legislativa a administrativa. V každém případě bylo očividně nedostatečné je slavnostně zahrnout do základních zákonů států. Jejich duch musí pronikat všemi společenskými institucemi. Občané Rakouska se jen málo těšili z toho, že jim ústava dávala právo „vyjadřovat názory slovem, písmem, tiskem nebo obrazovým znázorněním v rámci zákonných omezení“. Tato zákonná omezení zamezila svobodě vyjadřování úplně stejně, jako kdyby tato fráze v ústavě vůbec nebyla. Oproti tomu v Anglii nikdy nebyla sepsána ústava, v níž by byla zaručena svoboda vyjadřování. Přesto právě v Anglii byly tisk i vyjadřování skutečně svobodné, protože anglickou legislativu a soudy ovládal duch liberálních principů.

Jako imitaci těchto politických základních práv někteří antiliberální autoři přišli se základními ekonomickými právy. Jejich záměr byl dvojí: na jedné straně si přáli ukázat nedostatečnost společenského řádu, který negarantuje ani tato údajně přirozená lidská práva; na druhé straně chtěli vytvořit několik snadno zapamatovatelných účinných sloganů, které by sloužily jako propagace jejich idejí. Názor, že by stačilo napsat tato práva do ústavního zákona, aby tím vznikl společenský řád odpovídající ideálu, který vyjadřují, obvykle těmto autorům ani nepřišel na mysl. Většina jich je přesvědčena, že to, co chtějí, mohou uskutečnit pouze socializací výrobních prostředků. Ekonomická základní práva vznikla jenom proto, aby ukázala, jaké požadavky by měl ideální společenský řád naplňovat. Vznikla tedy jako kritika, nikoliv jako konstruktivní program. Z tohoto úhlu pohledu nám dávají nahlédnout do toho, čeho by – podle názoru svých obhájců – měl socialismus dosáhnout.

Podle Antona Mengera socialismus obvykle předpokládá tři základní ekonomická práva: právo na celý produkt práce, právo na živobytí a právo na práci.29

Veškerá produkce vyžaduje spolupráci materiálních a lidských faktorů: je spojením půdy, kapitálu a práce. To, jak moc který z nich fyzicky přispěl k výsledku produkce, nelze objektivně určit. Kolik z hodnoty produktu může být připsáno jednotlivým faktorům je otázkou, na kterou každý den a každou hodinu odpovídají kupující a prodávající na trhu. Vědecké vysvětlení tohoto procesu dosáhlo uspokojivé úrovně teprve nedávno a stále ještě není plně propracováno. Formování tržních cen přiřadí každému z faktorů tu hodnotu, která koresponduje s jeho podílem na produkci. V ceně faktoru je pak výnos za jeho spolupráci. Pracující ve své mzdě dostávají celý produkt své práce. Ve světle subjektivní teorie hodnoty se tento konkrétní socialistický požadavek jeví jako docela absurdní. Ovšem nikoliv laické veřejnosti. Ta je zvyklá vyjadřovat se tak, jako by hodnota pocházela ze samotné práce. Kdokoliv hlásá tento názor, uvidí v požadavku na zrušení soukromého vlastnictví výrobních prostředků také požadavek, aby pracujícím připadl celý produkt jejich práce. Nejprve jde o negativní požadavek – zákaz všech příjmů, které nejsou založeny na fyzické práci. Jakmile ovšem člověk začne podle tohoto principu vytvářet celý komplexní produkční systém, narazí na nepřekonatelné překážky a problémy, které jsou následkem chybné pracovní teorie hodnoty. Všechny takové systémy na tomto problému nutně ztroskotají. Jejich autoři nakonec museli přiznat, že to, co chtějí, není nic jiného než zrušení všech soukromých příjmů, které nejsou založeny na práci a převedení ostatních příjmů na stát, přičemž socializace výrobních prostředků je jediný způsob, jak toho dosáhnout. Z práva na celý produkt práce, které zaměstnávalo myslitele po celá desetiletí, zbyl dnes pouze slogan – samozřejmě účinný pro účely propagandy – požadující, aby „nevydělaný“ nepracovní příjem byl zrušen.

Právo na živobytí může být definováno rozličnými způsoby. Pokud bychom pod tímto pojmem rozuměli zaopatření pro lidi bez prostředků, kteří nejsou schopni pracovat a nemají příbuzné, co by se o ně postarali, pak je právo na živobytí celkem neškodnou věcí, která byla ve většině společností prostřednictvím nejrůznějších institucí realizována již před staletími. Jistě, že způsob, kterým byl tento princip uveden do praxe, nechává stále prostor, v němž si mohou reformátoři přát něco změnit. Pokud o chudé pečuje charita, tak to neznamená, že mají potřební nárok vynutitelný zákonem. „Právem na živobytí“ ovšem socialisté nemají na mysli tuto skutečnost. Jejich definice je tato: „Každý člen společnosti si může nárokovat, aby zboží a služby nutné k udržení jeho živobytí byly přiděleny jemu podle existujících prostředků, než dojde na uspokojování méně naléhavé potřeby druhých.“30 Vágnost konceptu „udržení živobytí“ a nemožnost provést meziosobní srovnání naléhavosti potřeb podle jakéhokoliv objektivního hlediska z tohoto ve výsledku činí požadavek na co nejrovnoměrnější distribuci spotřebních statků. Forma, kterou tento koncept někdy nabývá – že by nikdo neměl hladovět, když si jiný žije v nadbytku – tyto záměry vystihuje ještě jasněji. Z jedné strany by tento nárok na rovnost mohl být uspokojen jen tehdy, kdyby stát socializoval všechny výrobní prostředky a pak rozděloval výsledky produkce. Jestli by tento nárok mohl být uspokojen na pozitivní straně je problém, kterým se zastánci práva na živobytí trápí jen zřídka. Tvrdí, že sama příroda umožňuje všem lidem slušnou existenci a že jen kvůli nespravedlivým společenským institucím je zaopatření velké části lidstva nedostatečné. Pokud by bohatým bylo zabaveno vše, co spotřebovávají nad určitou „nezbytnou“ míru, tak by všichni mohli žít na solidní úrovni. Pouze pod vlivem kritiky založené na Malthusově populačním zákonu^31 byla socialistická doktrína doplněna. Socialisté připustili, že neexistuje dostatečně velká produkce na to, aby všichni mohli mít všeho hojnost, ale argumentují, že socialismus tak nesmírně zvýší produktivitu práce, že bude možné vytvořit pozemský ráj pro neomezené množství lidí. Dokonce i Marx, který byl jinak tak diskrétní, prohlásil, že za socialismu budou potřeby každého jednotlivce standardním měřítkem distribuce.32

Jisté tedy je, že uznání práva na živobytí v tom smyslu, v jakém o něm uvažují socialističtí teoretikové, může být dosaženo pouze socializací výrobních prostředků. Je pravdou, že Anton Menger vyjádřil názor, že by soukromé vlastnictví mohlo s právem na živobytí koexistovat. V tomto případě by nároky občanů vůči státu na to, co je nezbytné k jejich živobytí, byly pokládány za hypotéku na národní příjem, a tyto nároky by musely být uspokojeny dříve, než by favorizovaní jednotlivci obdrželi nevydělaný příjem. Ale i on musel nakonec uznat, že kdyby bylo právo na živobytí dovedeno do důsledků, tak by absorbovalo takovou část z nevydělaných příjmů a zbavilo soukromé vlastnictví tolika jeho benefitů, že by veškerý majetek brzy přešel do vlastnictví kolektivního.33 Když tedy vidíme, že právo na živobytí nutně obsahuje právo na rovnoměrné rozdělení spotřebních statků, nelze tvrdit, že by bylo kompatibilní se soukromým vlastnictvím výrobních prostředků.

Právo na živobytí úzce souvisí s právem na práci.34 Základní myšlenkou zde není ani tak právo pracovat, jako spíše povinnost pracovat. Zákony, které přiznávají lidem neschopným pracovat určitý druh nároku na živobytí, vylučují lidi schopné práce z této laskavosti. Ti mají mít nárok jen na to, aby jim byla přidělena práce. Socialističtí autoři a politici mají přirozeně různé názory na to, co toto právo znamená. Více nebo méně jasně ho transformují do nároku na to pracovní zařazení, které je ve shodě s inklinacemi a schopnostmi pracovníka a které by mu zajistilo dostatečně velkou mzdu pro uspokojení jeho potřeb. V pozadí práva na práci je tatáž idea jako u práva na živobytí – představa, že v „přirozených“ podmínkách, které údajně existovaly před zrozením řádu založeném na soukromém vlastnictví a které budou obnoveny, jakmile se socialisté zmocní vlády a zruší soukromé vlastnictví, byl každý člověk schopen opatřovat si svou prací dostatečný příjem. Buržoazní společnost, která zničila tyto idylické podmínky, je dlužna těm, které takto poškodila, ekvivalent toho, o co přišli. Tento ekvivalent má představovat právě právo na práci. Znovu zde vidíme staré iluze o prostředcích živobytí, které příroda údajně poskytuje bez ohledu na historický rozvoj společnosti. Faktem je, že příroda neposkytuje žádná práva, a protože v přirozeném stavu se nacházejí jen zcela nepatrné prostředky k živobytí a lidské potřeby jsou neomezené, je člověk nucen k ekonomickému jednání. Z tohoto jednání se rodí společenská spolupráce. Jejím původem je zjištění, že zvyšuje produktivitu a zlepšuje životní úroveň. Tvrzení naivních teoretiků, že ve společnosti je na tom jednotlivec hůř než ve „svobodnějším, primitivnějším přírodním přirozeném stavu“ a že si společnost tak říkajíc musí kupovat jeho toleranci zvláštními právy, je úhelným kamenem výkladů práva na práci a práva na živobytí.

Pokud by existovala dokonale vyvážená výroba, pak by neexistovala nezaměstnanost. Nezaměstnanost je důsledkem ekonomických změn a tam, kde do výrobních procesů nezasahují státní autority a odborové svazy, je vždy jen přechodným fenoménem. Pohyb v mzdových sazbách navíc zrychluje tendenci k jejímu odstranění. Prostřednictvím patřičných institucí, které například šíří informace o situaci na pracovním trhu a které by se vyvinuly z ekonomického mechanismu na volném trhu – tedy takovém, kde má jednotlivec svobodu vybrat si a změnit profesi i lokalitu, ve které pracuje – by trvání jednotlivých případů nezaměstnanosti bylo zkráceno natolik, že bychom ji již nepovažovali za závažný společenský problém.35 Požadavek, aby každý občan měl právo na práci v té profesi, na kterou je zvyklý, a za mzdu, kterou dostávají zaměstnanci v oborech, po kterých je větší poptávka, je naprosto absurdní. Žádná společenská organizace výrobního procesu se nemůže obejít bez prostředků, kterými dává lidem podnět ke změně profese a lokality. V podobě požadované socialisty je právo na práci naprosto neuskutečnitelné, a to nejen ve společnosti založené na soukromém vlastnictví výrobních prostředků. Ani socialistická společnost nemůže dát všem pracujícím právo být aktivní pouze v jejich vyvolených profesích. I ta musí mít moc přemístit pracující do těch míst a profesí, kde je nejvíce potřebuje.

Tato tři základní ekonomická práva – a jejich počet lze jistě snadno rozšiřovat – patří do minulé epochy sociálně reformního hnutí. Jejich význam je dnes již jen propagandistický. Všechny tyto požadavky nahradil požadavek socializace výrobních prostředků.

§ 3 Kolektivismus a socialismus

Kontrast mezi realismem a nominalismem, který prochází napříč dějinami lidského myšlení již od doby Platóna a Aristotela, je patrný i ve společenské filosofii.36 Rozdíly v přístupech kolektivismu a individualismu k problémům společnosti a sdružení se neliší od rozdílů v přístupu universalismu a nominalismu k problému konceptu druhu. V oblasti filosofie je tento kontrast určující pro přístup k ideji boha, takže má význam, který dalece přesahuje vědecký výzkum. V oblasti společenských věd pak má tu nejvyšší důležitost. Stávající politické síly, které se nechtějí poddat, našly ve filosofii kolektivismu zbraň na obranu svých práv. Ovšem i zde je nominalismus neklidnou silou, která neustále hledá cesty, kudy postupovat vpřed. Stejně tak, jako v oblasti filosofie rozložil staré koncepty metafyzické spekulace, zde rozkládá metafyziku sociologického kolektivismu.

Politické zneužití tohoto kontrastu je jasně viditelné na teleologických formách, kterých nabývá v etice a politice. Problém zde stojí jinak než v ryzí filosofii. Otázkou je, jestli by měl být cílem jednotlivec, nebo kolektiv.37 Toto předpokládá kontrast mezi zájmy jednotlivce a zájmy společenského celku, kontrast, který může být překonán jen obětováním jednoho ve prospěch druhého. Spor ohledně reality nebo nominality konceptů se stává sporem o prioritu zájmů. Zde se rodí problematika kolektivismu. Existují nejrůznější společenské kolektivy, jejichž zájmy jsou ve vzájemném konfliktu stejně jako zájmy jednotlivce a kolektivu. A tyto konflikty je nutno vybojovat. V praxi se ale kolektivismus o toto příliš nezajímá. Je v naprosté většině případů používán pro obhajobu vládnoucích skupin a slouží jako intelektuální policista k ochraně těch, kteří jsou zrovna u moci.

Individualistická společenská filosofie v epoše osvícenství překonala konflikt mezi individualismem a kolektivismem. Nazývá se individualistickou, protože jejím prvním úkolem bylo uvolnit cestu rozvoji společenské filosofie zlomením idejí vládnoucího kolektivismu. V žádném případě ovšem nenahradila rozbité idoly kolektivismu kultem jednotlivce. Byla postavena na doktríně harmonie zájmů a ukazovala, že konflikty, o něž se vedly spory, v realitě neexistují. Společnost je možná jen za těch podmínek, že umožní jednotlivcům posilovat své vlastní ego a svou vlastní vůli.

Kolektivistické hnutí současnosti nečerpá svou sílu z moderního vědeckého myšlení, ale z politické vůle epochy, která touží po romantismu a mysticismu. Duchovní hnutí liberalismu bylo revoltou myšlení proti netečnosti, bojem několika proti množství; zápasem těch, jejichž duch byl natolik silný, aby se mohli sami postavit davu lidí, jejichž jediný význam spočíval v jejich početnosti. Kolektivismus je opakem takového hnutí. Je zbraní těch, kteří si přejí zahubit myšlení. Tak se zrodil „nový idol, ta nejchladnější ze všech chladných nestvůr“, stát.38 Povýšením této mystické bytosti na idol, jejím obdařením fantastickými schopnostmi a očištěním od všech nedostatků,39 vyjadřováním ochoty obětovat vše na její oltář – tím vším se kolektivismus snaží přerušit všechny vazby, které spojují sociologické a vědecké myšlení. To je nejpatrnější u myslitelů, kteří aplikují ten nejbystřejší kritický pohled, aby očistili vědecké myšlení od všech teleologických prvků, zatímco si ve sféře společenského poznání nejen zachovávají tradiční ideje a teleologický způsob myšlení, ale snaží se to i ospravedlnit zatarasením cesty, kterou by mohla sociologie nabýt stejné svobody myšlení jako přírodní vědy. Žádný bůh a žádný vládce přírody neexistují v Kantově teorii poznání přírody, ale dějiny pokládá za „provádění skrytého přírodního plánu“, který má „přinést dokonalé vnitřní uspořádání státu – a pro tento účel i vnější uspořádání – jako jedinou podmínku, díky níž může příroda rozvíjet schopnosti lidstva“.40 V Kantových slovech můžeme obzvlášť jasně vidět, že moderní kolektivismus nemá nic společného se starým realismem, ale – vzhledem k tomu, že se zrodil z politických a nikoliv filosofických potřeb – existuje mimo vědu a nelze jím otřást útoky založenými na teorii poznání. V druhé části Ideen zu einer Philosophie der Geschichte der Menschheit Herder napadá kritickou Kantovu filosofii, která mu připadá jako averroistické^41 zpředmětnění obecného. Kdokoliv, kdo chce tvrdit, že rasa – a nikoliv jednotlivec – je subjektem vzdělání a civilizace, by mluvil nesmyslně, „protože rasa a druh jsou obecné koncepty jen natolik, nakolik existují v jednotlivých bytostech“. I kdyby někdo připisoval těmto obecným konceptům všechnu dokonalost lidstva – kulturu a osvícení – což ideální koncepty umožňují, tak by člověk „řekl o historii naší rasy asi tolik, jako kdyby mluvil obecně o zvířeckosti, kamennosti nebo kovovosti a připisoval jim ty nejslavnější, ovšem na jednotlivých exemplářích nepozorovatelné nebo rozporné atributy“.42 V odpovědi na tuto kritiku Kant dokončil rozchod eticko-politického kolektivismu od filosofického konceptu realismu. „Kdokoliv tvrdí, že žádný jednotlivý kůň nemá rohy, ale koně jako druh jsou přesto rohatí, tvrdí jasnou absurditu. Druh nepředstavuje nic více než charakteristiky, které jsou u všech jednotlivců shodné. Pokud ale výrazem „lidský druh“ míníme – a tak tomu obvykle je – všechny generace jdoucí až do nekonečna a pokud předpokládáme, že tyto série generací se kontinuálně blíží k linii svého osudu, není žádný rozpor v tom říkat, že ačkoliv jsou všechny části asymptotické, celek této linie přesto dosahuje – jinými slovy pouze druh dosahuje – svého osudu. Matematici to mohou ozřejmit. Filosof by řekl: osudem lidstva jako celku je neustálý pokrok a jeho dosažení je pouhá idea – ale při všech záměrech užitečná idea – cíle, ke kterému podle plánu Prozřetelnosti máme upnout svoje síly.43 Zde je teleologický charakter kolektivismu přímo přiznán, a také se zde otvírá nepřekonatelná propast mezi ním a způsobem myšlení ryzího poznání. Poznání skrytých záměrů přírody leží mimo veškerou zkušenost a naše vlastní myšlení nám nedává nic, na základě čeho bychom mohli dojít k závěru, jestli něco takového existuje a s jakým obsahem. Chování jednotlivých lidí i společenských systémů, která jsme schopni pozorovat, nedávají žádný podklad pro hypotézu. Nedokážeme vytvořit logické spojení mezi zkušeností a tím, co máme nebo můžeme předpokládat. Máme věřit – protože nemůžeme dokázat – že člověk dělá proti své vůli to, co má nakázáno přírodou, a že to dělá pro dobro rasy, nikoliv své vlastní individuální.44 To není obvyklá vědecká technika.

Faktem je, že kolektivismus nelze vysvětlit vědeckou nutností, ale pouze politickou potřebností. Tudíž se nezastaví (jako se zastavil konceptuální realismus) u tvrzení o skutečné existenci společenských sdružení – a jejich nazvání organismy a živoucími bytostmi ve vlastním smyslu těchto slov – ale pokračuje k jejich idealizaci a zbožštění. Gierke vysvětluje docela otevřeně a jednoznačně, že se člověk musí držet „ideje opravdové jednoty komunity“, protože jedině to opravňuje požadavky, aby jednotlivec obětoval své síly a svůj život pro národ a stát.45 Lessing řekl, že kolektivismus není nic jiného než „závoj tyranie“.46

Pokud by skutečně existoval konflikt mezi společným zájmem celku a partikulárními zájmy jednotlivců, pak by pro lidi bylo nemožné spolupracovat ve společnosti. Přirozeným stavem mezilidských vztahů by byla válka všech proti všem. Neexistoval by mír, pouhá dočasná příměří, která by trvala jen tak dlouho, jak by to vyčerpanost jednotlivých stran vyžadovala. Jednotlivci by potenciálně byli v neustálé revoltě proti každému a všem, a to stejným způsobem, jako jsou lidé neustále ve válce proti choroboplodným bakteriím a virům. Kolektivistický pohled na historii, který je zcela protispolečenský, nemůže tudíž přijmout, že by společenské instituce vznikly jinak než intervencí „tvořitele světa“, platónského δημιονργός (demiurga). Ten působí v dějinách skrze své nástroje, hrdiny, kteří vedou odporující lidstvo tam, kde je chce mít. Vůle jednotlivce je zlomena. Ten, kdo by chtěl žít jen sám pro sebe, je přinucen zástupcem Boha na zemi podrobit se morálnímu zákonu, který vyžaduje, aby obětoval svůj vlastní blahobyt na oltář zájmu celku a jeho dalšího rozvoje.

Věda o společnosti začíná překonáním tohoto dualismu. Pozorováním, že zájmy jednotlivců v rámci společnosti jsou slučitelné a že se tito jednotlivci a společnost nenacházejí v konfliktu. Tak je schopna porozumět společenským institucím bez odvolávání se na bohy a hrdiny. Můžeme se obejít bez demiurgů, kteří nutí jednotlivce k zapojení do kolektivu proti jejich vůli, jakmile zjistíme, že společenské uskupení dává jednotlivcům více, než si od nich bere. Aniž bychom museli předpokládat „skrytý plán přírody“, jsme schopni porozumět vývoji k těsnějším formám společenské spolupráce, protože každý krok na této cestě přináší výhody těm, kteří ho podniknou, a ne jen jejich vzdáleným praprapotomkům.

Kolektivismus nemá nic, co by mohl postavit proti této teorii společnosti. Jeho neustále omílaná obvinění, že tato teorie nedokáže docenit význam kolektivů (obzvláště státu a národa), pouze ukazuje, že si nepovšiml, jak se pod vlivem liberální sociologie změnila formulace problému. Kolektivismus se nesnaží vytvořit kompletní teorii společenského života. To nejlepší, co proti svým oponentům vyprodukoval, jsou vtipné aforismy a nic víc. V ekonomii se stejně jako v sociologii ukázal naprosto neplodným. Není náhodou, že německé myšlení, jemuž dominovaly klasické sociální teorie, nedokázalo od doby Kanta a Hegela přispět k ekonomii ničím důležitým a že ti, kteří zlomili toto prokletí (nejprve Thünen a Gossen a později Rakušané Menger, Böhm-Bawerk a Wieser), se osvobodili od vlivu kolektivistické filosofie etatismu.

Jak málo byl kolektivismus schopen překonat problémy svých doktrín je nejlépe vidět na způsobu, kterým zachází s pojmem kolektivní vůle. Znovu a znovu se odkazuje na vůli státu, vůli národa a vůli lidu, aniž by byl schopen vysvětlit, jak tato kolektivní vůle společenských sdružení vznikla. Tato kolektivní vůle není jen odlišná od jednotlivých vůlí oddělených jedinců, ale v rozhodujících bodech je k nim v přímém protikladu. Kolektivní vůle tedy nemohla vzniknout jako suma nebo výslednice vůlí individuálních lidí. Každý kolektivista předkládá jiný zdroj této kolektivní vůle podle vlastního politického, náboženského a národnostního přesvědčení. V zásadě je to ovšem stále totéž, ať už člověk tento zdroj interpretuje jako nadpřirozenou moc králů či kněžích nebo ji vidí jako kvalitu vyvolené skupiny lidí. Bedřich Vilém IV. a Vilém II. byli zcela přesvědčeni o tom, že jim Bůh svěřil svoji autoritu, a tato víra bezpochyby stimulovala jejich vědomé snahy a rozvoj jejich sil. Mnoho jejich současníků tuto víru sdílelo a bylo připraveno prolít poslední kapku krve ve službách krále, který jim byl seslán Bohem. Věda ovšem není schopna dokázat pravdivost této víry, stejně jako není schopna dokázat pravdivost náboženského přesvědčení. Kolektivismus je politickým, nikoliv vědeckým nástrojem. Vše, co hlásá, jsou hodnotové soudy.

Kolektivismus obecně preferuje zespolečenštění výrobních prostředků, protože to vyhovuje jeho náhledu na svět. Existují ale jednotliví kolektivisté, kteří obhajují soukromé vlastnictví výrobních prostředků, protože dospěli k závěru, že blahobytu společenského celku poslouží lépe tento systém.47 Na druhou stranu je možné uvěřit, že socialismus je lépe schopen posloužit lidstvu i bez vlivu kolektivistických idejí.

III – SPOLEČENSKÝ ŘÁD A POLITICKÉ USPOŘÁDÁNÍ

§ 1 Politika násilí a politika smlouvy

Dominantní princip násilí přirozeně nebyl omezen pouze na sféru vlastnictví. Duch, který vkládá svou důvěru jen do moci samotné, který hledá základy blahobytu nikoliv v dohodě, ale v nekonečných konfliktech, prostupoval celým životem. Všechny mezilidské vztahy se řídily „zákonem silnějšího“, což je ve skutečnosti negace zákona. Neexistoval žádný mír, existovala pouhá dočasná příměří.

Společnost postupně vyrostla z těch nejmenších sdružení. Okruh těch, kteří se spojili, aby mezi sebou udrželi mír, byl zpočátku velmi omezený. Malé kruhy se krok za krokem zvětšovaly, až se po několika tisíciletích komunita mezinárodního práva a unie míru rozšířila na většinu lidstva, s výjimkou divochů žijících na nižším kulturním stupni. V rámci této komunity stále není princip smlouvy všude stejně silný. Nejkompletněji je dodržován v oblasti, která se týká majetku. Nejslabší zůstává v oblastech, které se týkají politické dominance. Do sféry zahraniční politiky zatím nepronikl dále než k omezení principu násilí ustanovením pravidel boje. Mimo procesy arbitráže, což je soudobý vývoj, jsou spory mezi státy stále rozhodovány silou zbraní, což je nejstarší obvyklý proces rozsouzení. Tento boj, stejně jako duely odehrávající se podle dávných zvyklostí, se musí podřídit určitým pravidlům. Přesto by bylo chybou tvrdit, že ve vztazích mezi státy je strach z násilí jediným faktorem, který udržuje meče v pochvách.48 Síly, které působí na politiky států, již prosadily hodnotu míru nad zisk z vítězné války. V současnosti se ani nejmocnější vládci nedokáží zcela izolovat od vlivu právních principů, že válka se musí vést ze správných důvodů. Ti, kteří vedou války, se musí snažit dokázat, že jejich věc je spravedlivá a že bojují válku obrannou (nebo alespoň preventivně-obrannou). To je potvrzením principu práva a míru. Každá politika, která se začala otevřeně hlásit k principu násilí, proti sobě vyburcovala celosvětovou koalici, jíž nakonec musela podlehnout.

Díky liberální společenské filosofii si je lidská mysl vědoma procesu překonání principu násilí principem míru. Po rozšíření této filosofie se lidstvo poprvé v dějinách zodpovídá za své činy. Byl roztržen a odhozen romantický závoj, který obklopoval výkon moci. Liberalismus učí, že válka je škodlivá nejen pro poražené, ale i pro vítěze. Společnost vznikla z mírové práce a jejím základem je potlačení konfliktu. Mír – a nikoliv válka – je otcem všech věcí. Pouze ekonomické jednání vytváří bohatství, jež nás obklopuje. Výsledky práce – a nikoliv chřestění zbraněmi – přináší štěstí a naplnění. V míru se buduje, za války se ničí. Národy mohou být v zásadě mírumilovné, protože dokáží poznat velký užitek, který jim mír přináší. Válku pak přijímají jen v sebeobraně a netouží po agresivním rozšiřování. Jsou to panovníci, kteří si přejí válku, protože ta jim přináší peníze, statky a moc. Je úkolem národů zabránit jim v naplňování jejich tužeb odepřením prostředků, které jsou pro vedení války nutné.

Liberální láska k míru se nerodí z filantropických úvah, jako je pacifismus Berty Suttnerové^49 a dalších lidí této kategorie. Nemá nic společného s žalostným duchem, který se pokouší bojovat s romantismem krvelačnosti nudou mezinárodních mírových kongresů. Jeho náchylnost k míru není zálibou, která by jinak byla kompatibilní se všemi možnými přesvědčeními. Je tou společenskou teorií liberalismu. Kdo se hlásí k harmonii ekonomických zájmů všech národů a zůstává lhostejný k rozsahu jejich teritorií a národních hranic, kdo došel tak daleko při překonávání kolektivistických pojmů, že mu takové výrazy jako „čest státu“ nebo „čest národa“ nic neříkají, ten nikdy nenajde dobrý důvod pro agresivní válku. Liberální pacifismus je plodem liberální společenské filosofie. Fakt, že liberalismus má za cíl ochranu vlastnictví a že odmítá války, je dvojím vyjádřením jednoho a téhož principu.50

§ 2 Společenská funkce demokracie

Ve vnitřní politice liberalismus požadoval tu nejúplnější svobodu vyjadřování politických názorů a také aby byl stát uspořádán podle vůle většiny. Požadoval zákony schvalované zástupci lidu a také aby vláda, jež je výborem zástupců lidu, byla omezena těmito zákony. Liberalismus učinil kompromis, když akceptoval zachování monarchií. Jeho ideálem zůstala republika či alespoň stínové království anglického typu. Jeho nejvyšším politickým principem je sebeurčení lidí jakožto jednotlivců. Je zbytečné debatovat o tom, jestli se má tento politický ideál nazývat demokracií nebo nikoliv. Současní autoři mají tendenci předpokládat kontrast mezi liberalismem a demokracií. Zdá se, že nemají jasnou koncepci ani jednoho, a navíc jsou jejich ideje filosofického základu demokratických institucí odvozeny výhradně od idejí přirozeného práva.

Může být pravdou, že se většina dřívějších liberálních teorií snažila doporučovat demokratické instituce na základě teorií přirozeného práva s ohledem na nezcizitelné lidské právo na sebeurčení. Důvody, které politické hnutí dává jako ospravedlnění svých postulátů, ovšem nemusí vždy odpovídat důvodům skutečným. Je často snazší politicky jednat než si jasně uvědomit základní motivy pro toto jednání. Starý liberalismus si uvědomoval, že požadavek demokracie nevyhnutelně plyne z jeho systému filosofie společnosti. Nebylo ale jasné, jakou pozici tyto požadavky v systému mají. To vysvětluje nejistotu, která se vždy projevovala v otázce základního principu. Také to vysvětluje nezměrné přehánění některých pseudodemokratických požadavků, kterého se dopouštějí ti, co si pro sebe nakonec přisvojili název demokraté, čímž se dostali do protikladu k liberálům, kteří tak daleko nezašli.

Význam demokratických forem uspořádání státu není v tom, že by představovaly lépe než jiné formy přirozená lidská práva. Ani v tom, že se v nich mohou uskutečnit lépe než v jiných podobách vlády ideje svobody a rovnosti. To, že se občan rozvinuté společnosti cítí svobodnější a spokojenější v demokracii, že ji považuje za lepší než všechny jiné formy vlády, že je připraven přinášet oběti k jejímu udržení – to nelze vysvětlit tím, že by demokracie byla hodna lásky kvůli sobě samé. Faktem je, že demokracie plní funkce, bez kterých se není ochoten obejít.

Obvykle se tvrdí, že základní funkcí demokracie je výběr politických vůdců. V demokratických systémech se o obsazení těch nejdůležitějších veřejných úřadů rozhoduje soutěží s veškerou publicitou politického života a věří se tomu, že v této soutěži vítězí ti schopnější. Je ovšem problematické vidět, proč by demokracie měla ve výběru lidí pro řízení státu nutně mít větší štěstí než autokracie nebo aristokracie. Historie ukazuje, že i v nedemokratických státech se schopné politické talenty často prosadily do významných pozic, a člověk rozhodně nemůže tvrdit, že demokracie do úřadů vždy dosazuje ty nejlepší. V tomto bodě nemá spor mezi přáteli a odpůrci demokracie žádné řešení.

Pravdou je, že význam demokratických forem vlády spočívá v něčem docela jiném. Jejich funkcí je udržovat mír a vyhýbat se násilným revolucím. I v nedemokratických státech jsou schopny svého dlouhodobého zachování jen ty vlády, které se opírají o veřejné mínění. Síla vlády nespočívá ve zbraních, ale v idejích, které jí dávají zbraně k dispozici. Ti, kteří jsou u moci, vždy nezbytně tvoří jen nepatrnou menšinu uprostřed obrovské většiny a moc si udrží jen tehdy, když ideje zastávané většinou schvalují jejich vládu. Pokud nastanou změny, pokud ti, na jejichž podpoře vláda závisí, ztratí své přesvědčení, že by měli podporovat tuto konkrétní vládu, pak se vláda zachvěje v základech a dříve nebo později padne. Osoby a systémy v nedemokratických státech lze vyměnit pouze násilím. Systémy a jednotlivci, kteří ztratili podporu lidí, jsou smeteni v povstání a nové systémy a noví jednotlivci přicházejí na jejich místo.

Ovšem násilná revoluce stojí krev a peníze. Životy jsou obětovány a destrukce narušuje hospodářskou aktivitu. Demokracie se snaží zabránit takovým materiálním ztrátám a psychickým šokům vytvořením souladu mezi vůlí státu – jak je vyjadřována skrze státní orgány – a vůlí většiny. Toho je dosaženo tím způsobem, že jsou státní orgány v určitý okamžik závislé na vůli většiny. Ve vnitřní politice států tak vzniká situace, kterou se pacifisté snaží uskutečnit v politice zahraniční.51

Právě to je rozhodující funkcí demokracie a její význam si můžeme uvědomit, když zvážíme argumenty, které proti němu oponenti demokratického systému vznáší nejčastěji. Ruští konzervativci měli nepochybně pravdu, když poukazovali na to, že car a politika carismu měli podporu velkých mas ruských lidí, takže by ani demokratická forma nemohla dát Rusku jiný systém vlády. Ani ruští demokraté si o tomto nedělali iluze. Dokud stála většina ruských lidí – nebo alespoň ta část, která politicky dospěla a měla možnost zasahovat do politiky – za carem, tak říše netrpěla žádnou škodu z absence demokratických institucí. Tato absence se ovšem stala fatální, jakmile se objevil rozpor mezi veřejným míněním a politickým systémem carismu. Vůli státu a vůli lidu nebylo možné dát dohromady mírovým způsobem a politická katastrofa se stala nevyhnutelnou. A co platilo pro Rusko a pro cara, to samé platí pro Rusko a bolševiky, pro Prusko, Německo a jakýkoliv jiný stát. Z katastrofálních důsledků Francouzské revoluce se Francie psychicky nikdy docela nezotavila! Nakolik profitovala Anglie z faktu, že se od sedmnáctého století dále byla schopná vyhnout revolucím a občanským válkám!

Vidíme, jakým omylem je pokládat termíny demokratický a revoluční za synonyma. Demokracie nejen že není revolucí, ale snaží se revolucím zamezit. Kult revolucí, násilného svržení za krvavou cenu, který je příznačný pro marxismus, nemá s demokracií nic společného. Liberalismus, který rozpoznal, že pro dosažení ekonomických cílů člověka je nejdůležitějším předpokladem mír, usiluje o eliminaci příčin rozbrojů v domácí i zahraniční politice, a tudíž si přeje demokracii. Násilí válek a revolucí je pokaždé zlem, kterému se ovšem nelze vždy vyhnout. Přesto i v okamžicích, kdy se revoluce zdá nevyhnutelnou, se liberalismus snaží uchránit lidi před násilím a doufá, že filosofie může osvítit tyrany, kteří se pak zřeknou privilegií, která jsou v rozporu se společenským vývojem. Schiller mluví hlasem liberalismu, když jeho markýz Posa prosí krále, aby vyhlásil svobodu myšlení. Velká noc 4. srpna 1789, kdy se francouzští feudální pánové dobrovolně vzdali svých dědičných privilegií, a anglický Reform Act z roku 1832 ukazují, že takové naděje nejsou vždy marné. Liberalismus nechová žádný obdiv k heroickému velikášství profesionálních revolucionářů, kteří dávají v sázku životy tisíců a ničí hodnoty, které práce tvořila celé dekády nebo století. Zde platí ekonomický princip: liberalismus si přeje úspěch za co nejnižších nákladů.

Demokracie je vládou autonomního lidu. To ale neznamená, že se všichni musí stejným dílem podílet na vytváření legislativy a řízení administrativy. Přímou demokracii lze uskutečnit jen v menším měřítku. Ani malé parlamenty nemohou odvést veškerou svou práci na plenárních schůzích. Musí být zvoleny výbory a skutečnou práci vykonávají jednotlivci, předkladatelé, mluvčí, zpravodajci a autoři zákonů. Zde je důkaz faktu, že masy následují vedení několika lidí. To, že se lidé rodí nestejní, že někteří jsou zrozeni k tomu, aby vedli, a jiní k tomu, aby byli vedeni, je okolností, kterou ani demokratické instituce nemohou změnit. Nemůžeme být všichni průkopníky. Většina lidí po tom netouží nebo k tomu nemá nezbytnou sílu. Idea, že v nejryzejší formě demokracie budou všichni lidé trávit své dny ve shromáždění jako členové parlamentu, pochází z představy, kterou máme o antických řeckých městských státech v období jejich úpadku. Přehlížíme fakt, že tyto společnosti ve skutečnosti vůbec nebyly demokracie. Z veřejného života byli vyloučeni všichni, kdo nebyli plnoprávnými občany. Pokud by měla celá populace spolupracovat, tak by se „ryzí“ ideál přímé demokracie stal neuskutečnitelným. Chtít uskutečnit demokracii v této nemožné formě není nic jiného než pedantské přirozenoprávní doktrinářství. K dosažení cílů, o které se demokratické instituce snaží, je jen potřeba, aby se administrativa řídila vůlí většiny populace, a k tomuto účelu plně postačuje nepřímá demokracie. Podstatou demokracie není to, že se všichni budou podílet na tvorbě zákonů a jejich uplatňování, ale to, že jsou zákonodárci a vládci závislí na vůli lidu takovým způsobem, aby je bylo možné vyměnit mírovou cestou, když se objeví konflikt.

Tento pohled vyvrací mnoho argumentů, které předkládají přátelé i odpůrci lidové vlády ohledně uskutečnitelnosti demokracie.52 Demokracie není o nic méně demokracií, když se masy plně nevěnují politice, ale přenechávají ji profesionálním politikům. Stejně jako jiné profese ve společnosti založené na dělbě práce si politika žádá celého člověka. Diletanti zde nejsou k užitku.53 Dokud zůstávají profesionální politici závislí na vůli většiny, takže mohou provádět jen to, pro co si získali většinovou podporu, je demokratický princip naplněn. Demokracie nevyžaduje, aby byl parlament zmenšenou kopií společenského rozvrstvení země a tedy aby většinu jeho členů tvořili zemědělci nebo průmysloví dělníci.54 Bohatí gentlemani, kteří hrají velkou roli v anglickém parlamentu, nebo právníci a novináři v parlamentech latinských zemí pravděpodobně zastupují lid lépe než odborářští vůdcové a statkáři, kteří vnesli duchovní pustinu do německých a slovanských parlamentů.

Pokud by příslušníci vyšších společenských tříd byli z parlamentů vyloučeni, pak by tyto parlamenty a vlády, které by z nich vzešly, nereprezentovaly vůli lidu. Ve svobodné společnosti je složení příslušníků těchto vyšších tříd samo o sobě výsledkem výběru, který učinilo veřejné mínění, a tito lidé mají na myšlení mas vliv, který je disproporční k jejich prostému počtu. Pokud by je chtěl někdo udržet mimo parlament a veřejnou správu tím, že by je popisoval jako lidi nevhodné ke vládě, nastal by konflikt mezi veřejným míněním a míněním parlamentních těles, a to by ztížilo nebo i znemožnilo fungování demokratických institucí. Neparlamentní vlivy by byly cítit v legislativě i v administrativě, protože intelektuální moc vyloučených by nemohla být potlačena podřadnými elementy, které by vedly parlamentní život. Parlamentarismus dnes trpí tímto problémem a zde musíme hledat důvod jeho politováníhodného úpadku. Demokracie není vládou davu a aby dostála svým úkolům, měl by být parlament složen z těch nejlepších politických mozků národa.

Velkou škodu způsobili konceptu demokracie ti, kteří zvelečili pojem suverenity z přirozeného práva a pojali ji jako neomezenou vládu (volonté générale). Neexistuje žádný podstatný rozdíl mezi neomezenou mocí demokratického státu a neomezenou mocí autokrata. Idea, kterou se nechali unést naši demagogové a jejich podporovatelé, idea, že stát může učinit cokoliv, co si přeje, a že nic nesmí stát v cestě vůli suverénního lidu, způsobila více zla než slavomam zdegenerovaných knížat. Obojí má stejný původ v teorii státu založeném ryze na politické moci. Zákonodárce se necítí vázán žádnými omezeními, protože z teorie práva pochopil, že veškeré právo závisí na jeho vůli. To je zmatení idejí, které má vážné důsledky, když se projeví ve víře, že je zákonodárce povýšen nad přirozené podmínky života společnosti. Konflikt, který má původ v tomto zmatení, ukazuje, že pouze v rámci liberalismu může demokracie plnit svou společenskou funkci. Demokracie bez liberalismu je jen prázdnou skořápkou.

§ 3 Ideál rovnosti

Politická demokracie je nutným výsledkem liberalismu. Často se ale říká, že demokratický princip musí eventuálně vést k překonání liberalismu. Dovedeno do důsledků je pak tvrzení, že jsou třeba stejně tak ekonomická jako politická práva pro dosažení rovnosti. Socialismus bude logicky následovat po liberalismu, zatímco liberalismus si v sobě nese zárodky vlastní destrukce.

Ideál rovnosti má svůj původ také jako požadavek přirozeného práva. Lidé se ho snaží ospravedlňovat náboženskými, psychologickými a filosofickými argumenty, ale to vše se ukazuje jako neudržitelné. Faktem je, že příroda obdařila různé lidi různými vlastnostmi, takže požadavek na to, aby bylo se všemi zacházeno stejně, nemůže spočívat na teorii, že jsme všichni stejní. Slabost argumentů přirozeného práva je nejjasněji odhalena, když dojde na princip rovnosti.

Pokud chceme porozumět tomuto principu, musíme začít od historického výkladu. Od počátku novověku sloužil jako prostředek, jak odstranit feudální rozdělení různých kastovních práv a privilegií. Dokud zákonné bariéry brání rozvoji jednotlivce a celých skupin lidí, je život ve společnosti narušován násilnými povstáními. Bezprávné skupiny obyvatelstva jsou vždy hrozbou společenskému řádu. Společný zájem na odstranění těchto bariér je sjednocuje a jsou připraveni uchýlit se k násilí, když si myslí, že mírovými prostředky nebudou schopni dosáhnout toho, co chtějí. Společenského smíru je dosaženo teprve tehdy, když je všem členům společnosti povoleno podílet se na chodu demokratických institucí. To znamená rovnost před zákonem.

Liberalismus pro takovou rovnost má i další důvody. Společnost je na tom lépe, když jsou výrobní prostředky v rukou těch, kteří vědí, jak je nejproduktivněji využít. Odstupňování zákonných práv podle toho, do jaké kasty se člověk narodí, zabraňuje tomu, aby se výrobní prostředky dostaly k těm nejlepším správcům. Všichni víme, jakou roli měl tento argument v liberálních bojích, a především při zrušení nevolnictví. Střízlivé důvody ekonomické výhodnosti mluví pro rovnost. Liberalismus si je plně vědom toho, že rovnost před zákonem může být pro jednotlivce za určitých okolností velmi tyranská, protože z čeho má prospěch jeden, může zranit druhého. Idea rovnosti je ovšem založena na úvahách z celospolečenského úhlu pohledu a citlivost jednotlivců musí ustoupit. Stejně jako ostatní společenské instituce i zákon existuje kvůli společenským účelům. Jednotlivec se před ním musí sklonit, protože svých vlastních cílů může dosáhnout jen v rámci společnosti.

Smysl právních institucí je vyložený chybně, když jsou pokládány za něco jiného než toto a když z nich někteří lidé chtějí učinit základ pro uspokojování nových nároků, které jsou mimo cíl společenské spolupráce. Rovnost, kterou liberalismus stvořil, je rovnost před zákonem. Nikdy se nepokoušel o jakoukoliv jinou. Z liberálního hlediska je kritika, která zatracuje tuto rovnost jako neadekvátní – tvrzením, že skutečná rovnost je rovnost příjmů skrze rovnou distribuci komodit – neoprávněná.

Je to ovšem právě v této podobě, v níž princip rovnosti nejhlasitěji kážou ti, kteří očekávají, že získají více než ztratí z rovné distribuce statků. Zde je plodná půda pro demagogy. Kdokoliv, kdo apeluje na zášť chudých proti bohatým, tak může počítat s velkým publikem. Demokracie vytváří příznivé podmínky pro nárůst tohoto ducha, který je přítomný vždy a všude, ačkoliv ve skrytější formě.55 Až dosud na tomto úskalí všechny demokratické státy ztroskotaly. Soudobá demokracie rychle spěje ke stejným koncům.

Je podivné, že lidé nazývají asociální tu ideu rovnosti, která jako jediná s rovností zachází z hlediska zájmu společnosti jako celku a která ji chce uskutečnit jen natolik, nakolik to společnosti prospěje při dosahování jejích cílů. Oproti tomu názor, který trvá na dosažení rovnosti bez ohledu na důsledky, což je implikováno nárokem na rovný podíl na národním příjmu, je předkládán jako jediný názor, který je inspirován starostí o společnost. V řeckých městských státech se občané pokládali za pány majetku všech poddaných státu a požadovali svůj podíl stejně panovačně, jako akcionáři požadují své dividendy. S odkazem na praxi rozdělování obecního majetku a zkonfiskovaného soukromého majetku učinil Aeschines následující postřeh: „Athéňané přicházeli do Ecclesia nikoliv jako na politické shromáždění, ale jako na schůzi podílníků firmy, na níž se jednalo o rozdělení jejího zisku.“56 Nelze popřít, že i dnes má běžný člověk sklon dívat se na stát jako na zdroj, z něhož by se mělo vyčerpat co nejvíce příjmu.

Princip rovnosti v této podobě v žádném případě nutně neplyne z ideje demokracie. Neměl by být uznáván a priori za platný o nic víc než jakýkoliv jiný princip života společnosti. Než ho člověk může posoudit, musí se důkladně seznámit s jeho důsledky. Fakt, že je obecně velmi populární u mas a že tak snadno nachází odezvu v demokratickém státu, z něj ani nečiní základní princip demokracie, ani ho nemůže ochránit před teoretickým prozkoumáním.

§ 4 Demokracie a sociální demokracie

Názor, že je demokracie se socialismem pevně spojena, byl široce rozšířen v desetiletích před bolševickou revolucí. Mnoho lidí uvěřilo, že demokracie a socialismus znamenají totéž a že demokracie bez socialismu nebo socialismus bez demokracie nemohou existovat.

Toto tvrzení se zrodilo kombinací dvou řetězců úvah, které mají oba původ v Hegelově filosofii dějin. Pro Hegela je historie světa „pokrokem v uvědomování si svobody“. Pokrok se odehrává následujícím způsobem: „…v orientu vědí, že pouze jeden je svobodný, v Řecku a Římě, že někteří jsou svobodní, ale my víme, že všichni lidé jsou svobodní jako takoví, že člověk je svobodný jako člověk“57. Není pochyb o tom, že svoboda, o které mluvil Hegel, byla jiná než ta, za kterou bojovali radikální politikové v jeho době. Hegel čerpal z idejí, které byly běžné v době osvícenství, a intelektualizoval je. Radikální mladohegelovci z jeho slov vyčetli to, co se jim hodilo. Jim se zdálo jasné, že vývoj k demokracii je nutností v hegeliánském smyslu slova. Historikové je následovali. Gervinus vidí dějiny lidstva jako „vnitřní vývoj států, pravidelný pokrok od duchovní a občanské svobody jednoho jednotlivce ke svobodě několika a poté mnoha“.58

Materialistická koncepce dějin obsahuje ideu „svobody mnoha“ s jiným obsahem. Mnoho je proletářů, a ti se musí nutně stát socialisty, protože uvědomělost je determinována třídní příslušností. Vývoj k demokracii a vývoj k socialismu jsou jednou a touž věcí. Demokracie je prostředkem k uskutečnění socialismu, zároveň je ale socialismus prostředkem k uskutečnění demokracie. Název strany „sociální demokracie“ jasně vyjadřuje toto spojení socialismu a demokracie. Se jménem demokracie se socialistická dělnická strana přihlásila k duchovnímu odkazu hnutí Mladé Evropy.59 Všechny slogany „předbřeznového“60 radikalismu jsou součástí stranického programu sociální demokracie. To přitáhlo ke straně i ty podporovatele, kteří jsou jinak k požadavkům socialismu lhostejní.

Vztah marxistického socialismu k požadavku demokracie byl dán faktem, že to byl socialismus Němců, Rusů a menších národů, které žily v Rakousko--uherské monarchii a carské říši. Každá opoziční strana v těchto více či méně autokratických státech musela nejprve požadovat demokracii, aby vytvořila podmínky pro rozvoj politické aktivity. Pro sociální demokraty to prakticky znamenalo, že demokracie byla mimo debatu. Nikdy by nemohli zpochybnit demokratickou ideologii pro foro externo (pro veřejnost – pozn. překl.).

Ovšem otázka vztahu mezi těmito dvěma idejemi vyjádřenými v názvu strany nebyla nikdy kompletně vytěsněna uvnitř strany. Lidé začali rozdělovat tento problém do dvou částí. Když mluvili o budoucím socialistickém ráji, trvali na vzájemné podmíněnosti těchto pojmů a zacházeli až k tomu, že říkali, že v konečném důsledku znamenají totéž. Dokud člověk považoval demokracii samu o sobě za dobrou věc, tak nemohl – jako věrný socialista očekávající spásu v budoucím ráji – dojít k žádnému jinému závěru. V zemi zaslíbené by bylo něco špatně, kdyby nebyla tou nejlepší možnou z politického úhlu pohledu. Socialističtí autoři nepřestávali psát o tom, že pouze v socialistické společnosti bude existovat skutečná demokracie. To, co se nazývá demokracií v kapitalistických státech, je karikatura, která má zakrýt machinace vykořisťovatelů.

Ačkoliv se tedy zdálo jasné, že se socialismus a demokracie v cíli potkají, nikdo si nemohl být docela jistý, že se budou ubírat stejnou cestou. Lidé se dohadovali o tom, jestli uskutečnění socialismu – a tedy i demokracie – má proběhnout s pomocí demokratických nástrojů, nebo jestli je v průběhu boje přípustné se od principů demokracie odchýlit. Toto byla slavná kontroverze o smyslu diktatury proletariátu. Ta byla tématem akademických debat v marxistické literatuře až do doby bolševické revoluce – a od té doby se stala velkým politickým problémem.

Stejně jako všechny ostatní rozdíly v názorech, které štěpí marxisty do jednotlivých skupin, vzešla hádka z dualismu, který se táhne napříč oním klubkem dogmat, která tvoří marxistický systém. V marxismu vždy existují přinejmenším dva způsoby, jak se dívat na jakýkoliv problém, a smíření těchto úhlů pohledu je možné jen skrze dialektické kudrlinky. Nejobvyklejším nástrojem je používat podle momentálních potřeb to slovo, se kterým se dá spojit více významů. Okolo těchto slov, která zároveň slouží jako politické slogany k hypnotizování masové psychiky, vznikl kult sugestivního fetišismu. Marxistická dialektika je v zásadě slovním fetišismem. Každý z článků víry je vtělen do slovního fetiše, jehož dvojí nebo i několikerý význam umožňuje spojit nekompatibilní ideje a požadavky. Interpretace těchto slov, která jsou záměrně nejasná jako slova Pýthie delfské, nakonec vede ke znesváření různých skupin, z nichž každá cituje své oblíbené pasáže ze spisů Marxe a Engelse, kterým je přikládán autoritativní význam.

„Revoluce“ je jedno z těchto slov. „Průmyslovou revolucí“ marxismus označoval postupnou transformaci předkapitalistických způsobů výroby na kapitalistické. „Revoluce“ zde má stejný význam jako „vývoj“ a kontrast mezi termíny „revoluce“ a „evoluce“ tak téměř mizí. Marxista je tedy schopen – když se mu to hodí – mluvit o revolučním duchu s pohrdáním jako o „bezhlavém pučismu“. Revizionisté měli docela pravdu, když uváděli mnohé pasáže z Marxe a Engelse na podporu svého pohledu. Když ovšem Marx vzýval hnutí pracujících jako revoluční a říkal, že dělnická třída je jedinou skutečně revoluční třídou, pak toto slovo užíval ve smyslu, z něhož je cítit střelný prach, barikády a krvavé pouliční boje. Syndikalismus tedy má také pravdu, když se odvolává na Marxe.

Marxismus s obdobnou obskurností používá slovo stát. Podle jednoho pohledu je stát pouhým nástrojem třídní nadvlády. Jakmile se proletariát zmocní politické moci, zruší třídní konflikt a stát přestane existovat. „Jakmile zde nebude společenská třída, kterou by bylo nutno utlačovat, a jakmile budou odstraněny třídní nadvláda a třídní boj o individuální existenci, plynoucí z dosud existující anarchie ve výrobě – spolu s konflikty a výstřelky, které z nich plynou – pak zde již nebude důvod útlaku a nic, co by vyžadovalo represivní moc státu. První čin, který stát podnikne jako skutečný představitel celé společnosti – vyvlastnění výrobních prostředků ve jménu společnosti  – bude zároveň jeho posledním nezávislým činem jakožto státu. Zasahování státní moci do záležitostí společnosti se stane zbytečným, až nakonec stát usne a odumře sám od sebe.“61 Jakkoliv obskurní nebo špatně promyšlený tento pohled na podstatu politické organizace může být, toto tvrzení je natolik jasné v tom, co říká o průběhu vlády proletariátu, že by se zdálo, že zde nemůže být místo pro pochyby. Všechno se nám ale komplikuje, když si vzpomeneme na Marxovo tvrzení, že mezi kapitalistickou a socialistickou společností musí dojít k období revoluční přeměny, kterému bude odpovídat „politické přechodné období, kdy nemůže existovat jiný stát než stát revoluční diktatury proletariátu“62. Pokud budeme spolu s Leninem předpokládat, že toto období bude trvat, dokud nebude dosaženo „vyšší fáze komunistické společnosti“, ve které „jednotlivci nebudou v zotročujícím područí dělby práce a až tedy zmizí i protiklad mezi duševní a tělesnou prací“ a v níž se „práce nebude pouhým prostředkem k životu, nýbrž stane se sama první životní potřebou“, pak dojdeme pochopitelně ke zcela jiným závěrům ohledně vztahu marxismu a demokracie.63 V socialistické společnosti očividně nebude žádné místo pro demokracii po řadu budoucích století.

Ačkoliv marxismus příležitostně komentuje historické výdobytky liberalismu, zcela přehlíží význam liberálních idejí. Tápe ve tmách, když se má vypořádat s liberálními požadavky svobody svědomí a svobody vyjadřování, uznání principu opozičních stran a rovné politické soutěže pro všechny strany. Dokud není u moci, nárokuje si marxismus všechna základní liberální práva, protože jen tak může dostat prostor pro svou propagandu, který nutně potřebuje. Nikdy ale neporozuměl jejich duchu a nikdy je také nepřizná svým oponentům, jakmile se sám dostane k moci. V tomto ohledu připomíná instituce, které jsou založeny na principu násilí. Ty využívají demokratických svobod, dokud vedou své bitvy z místa opozice, ale jakmile se zmocní vlády, upřou stejná práva všem svým vyzyvatelům. Je jasné, že demokracie, kterou hlásá socialismus, je podvod. „Strana komunistů,“ říká Bucharin, „nepřiznává žádné svobody buržoazním nepřátelům lidu. Právě naopak.“ S pozoruhodným cynismem vyhlašuje, že komunismus požadoval svobodu vyjadřování před tím, než se dostal k moci, pouze proto, že by bylo „směšné“ chtít od kapitalistů svobodu pro dělnické hnutí jiným způsobem než požadovat svobodu pro všechny.64

Oproti tomu liberalismus vždy a všude požadoval okamžité zavedení demokracie, protože věří, že funkce, kterou má demokracie ve společnosti, nesnese odkladu. Bez demokracie je mírový rozvoj státu nemožný. Požadavek demokracie není výsledkem politického kompromisu nebo podbízením se relativismu v otázkách filosofie společnosti,65 protože liberalismus věří v absolutní platnost svých doktrín. Je to spíše důsledek liberálního přesvědčení, že moc závisí na ovládnutí mysli a že pro takové ovládnutí jsou účinné pouze ideové zbraně. I když může po neurčitou dobu od demokracie očekávat pouze nevýhody, je liberalismus stále pro demokracii. Liberalismus ví, že se žádná ideologie nemůže prosadit proti vůli většiny a že jakékoliv výhody, které by mohly plynout z liberálního režimu udržovaného uměle proti cítění lidí, jsou zanedbatelné ve srovnání s narušením klidného vývoje, když je vůle lidu respektována.

Sociální demokraté budou jistě i nadále žonglovat se slogany demokracie, ale historickou náhodou došlo k tomu, že jim bolševická revoluce předčasně strhla jejich masku a odhalila násilí, které jejich doktrína implikuje.

§ 5 Politické uspořádání socialistických komunit

Za diktaturou proletariátu leží ráj, „vyšší fáze komunistické společnosti“, v níž „spolu se všeobecným rozvojem jednotlivců dojde i ke zvýšení výrobních sil a všechny formy společenského bohatství budou plynout daleko volněji“66. V této zaslíbené zemi „nebude žádný útlak a nic, co by vyžadovalo utlačovatelskou moc státu. … Namísto vlády nad lidmi nastane vláda nad věcmi a nad směřováním výrobního procesu.“67. Započne epocha, v níž se budou „generace zrozené v novém svobodném sociálním prostředí schopny obejít bez celé konstrukce státu“68. Pracující třída projde „dlouhými boji v celém historickém procesu“, díky nimž bude „člověk, stejně jako jeho podmínky, zcela proměněn“69. Společnost tak bude schopna existovat bez donucovacího aparátu, jako tomu bylo ve zlatém věku. Tomu Engels připisuje vše, co je krásné a dobré.70 To by mohlo být literárně zajímavé – až na to, že toto všechno jsme mohli číst už dříve a lépe vyjádřené ve Vergiliovi, Ovidiovi a Tacitovi!

Nejdříve vzešel věk zlatý, kdy bez zákonů a soudců

člověk od sebe sám si správně a poctivě vedl.

Nebylo před trestem strachu, ni na deskách kovových vryté

nečtly se výstrahy přísné.71

Z toho plyne, že marxisté se nemusí zabývat politickým uspořádáním socialistických komunit. V této souvislosti nevidí žádný problém v tom, že o něm zkrátka nebudou mluvit. Přesto i v socialistickém společenství nutnost kolektivního jednání vyvolává otázku, jak k tomuto kolektivnímu jednání dojde. Bude nutné rozhodnout, jakou formu by mělo mít to, čemu metaforicky říkáme vůle společnosti nebo vůle lidu. I když přehlédneme fakt, že nemůže existovat vláda nad věcmi, která by zároveň nebyla vládou nad lidmi – tedy skloněním jedné lidské vůle před druhou vůlí – a žádné řízení výrobních procesů, které by nebylo řízením lidí – tedy dominancí jedné lidské vůle nad druhou vůlí^72 – i kdybychom toto přehlédli, stále bychom se měli ptát, kdo tedy bude spravovat statky a řídit výrobní procesy a na základě jakých principů. Tudíž se znovu dostáváme ke všem politickým problémům právně regulované socialistické komunity.

Všechny historické pokusy uskutečnit socialistický ideál společnosti měly výrazně autoritářský charakter. Neexistovalo nic v říši faraonů nebo Inků a nic v jezuitském státě v Paraguayi, co by připomínalo demokracii nebo sebeurčení většiny lidí. Utopie všech starších socialistů byly stejně nedemokratické. Platón ani Saint-Simon nebyli demokraty. Nic nenacházíme v klasických ani v literárních dějinách, co by ukazovalo na vnitřní spojení mezi socialistickým společenským řádem a politickou demokracií.

Při bližším pohledu shledáváme, že ideál vyšších stadií komunistické společnosti, ke kterým se má dospět teprve ve vzdálené budoucnosti, je skrz naskrz nedemokratický.73 Záměrem socialistů je přirozeně také to, aby zavládl věčný mír – což je cílem všech demokratických institucí. Ovšem jejich prostředky k dosažení tohoto cíle se od těch demokratických diametrálně liší. Není zde moc, která by mohla mírovým způsobem vyměnit vládce a změnit vládnoucí politiku, ale fakt, že režim má trvat na věky věků a jeho vládci a politiky mají být nezměnitelné. To je také mír, ačkoliv nikoliv ten mír, který byl cílem liberalismu, ale spíše mír hřbitovní. Není to mír pacifistů, ale mír pacifikátorů, násilných lidí, kteří chtějí vytvořit mír tím, že si podrobí všechny ostatní. Každý absolutní vládce vytvořil takový mír uvnitř svého území, když usedl na trůn absolutní dominance, a tento mír byl zachován na tak dlouho, jak dlouho byla zachována tato dominance. Liberalismus chápe marnost takového počínání. Snaží se tedy vytvořit mír, který by obstál před výzvou, jež představuje nevyčerpatelná lidská touha po změně.

IV – SPOLEČENSKÝ ŘÁD A RODINA

§ 1 Socialismus a sexuální problém

Návrhy na změnu vztahů mezi pohlavími jdou dlouhodobě ruku v ruce s plány socializace výrobních prostředků. Manželství má zmizet spolu se soukromým vlastnictvím a uvolnit místo novému uspořádání, které by mělo být více v souladu s fundamentální povahou obou pohlaví. Až se člověk vysvobodí z jařma ekonomické práce, láska má být osvobozena od veškerých ekonomických omezení, která ji znesvěcují. Socialismus neslibuje pouze materiální blahobyt – bohatství pro všechny – ale také univerzální štěstí v lásce. Tato část socialistického programu byla jedním ze zdrojů jeho popularity. Je příznačné, že žádná jiná německá socialistická kniha nebyla tak široce čtena a nevykonala tak efektivní propagační práci jako Bebelova Žena a socialismus, která je věnována především poselství volné lásky.

Není nic divného na tom, že spousta lidí vnímá jako neuspokojivý systém regulující sexuální vztahy, ve kterém žijeme. Tento systém má dalekosáhlý vliv na usměrňování sexuálních energií, které jsou v pozadí tolika lidských aktivit, od jejich čistě sexuálního aspektu k novým účelům, jež se vynořily v průběhu kulturního vývoje. Byly přineseny velké oběti vybudování tohoto systému a nové oběti jsou mu kontinuálně přinášeny. Existuje proces, kterým si každý jednotlivec musí v průběhu svého života projít, aby jeho sexuální energie změnily rozptýlenou formu, kterou měly v dětství, a nabyly konečného dospělého tvaru. Musí si rozvinout svou vnitřní psychickou sílu, která zadržuje proud amorfní sexuální energie a jako hráz upravuje její směřování.

Část této energie, kterou příroda obdařila sexuální instinkt, je tímto způsobem přesměrována k jiným účelům. Ne všichni z tohoto vnitřního tlaku a zápasu vyjdou nezraněni. Někteří podlehnou, z některých se stanou neurotici nebo blázni. Dokonce i člověku, který zůstane zdravý a stane se užitečným členem společnosti, zůstanou na jeho psychice šrámy, které může nešťastná náhoda opět otevřít.74 A když se sex stane zdrojem jeho největšího štěstí, bude také zdrojem jeho nejhlubší bolesti; jeho odchod mu oznámí, že stárne a je odsouzen k údělu všech pomíjivých pozemských věcí. Tudíž sex, který, jak se zdá, vždy poblázní člověka dáváním a odpíráním, ho nejprve učiní šťastným, pak ho uvrhne zpět do neštěstí a nikdy mu nedovolí upadnout do netečnosti. Při bdění i snění se lidská přání obrací k sexu. Ti, kteří se snaží zreformovat společnost, tento fakt nemohli přehlédnout.

To lze vcelku očekávat, jelikož mnozí socialističtí reformátoři byli neurotici, kteří trpěli kvůli nepříznivému vývoji svého sexuálního instinktu. Například Fourier trpěl těžkou psychózou. Nemoc člověka, jehož sexuální život je v nepořádku, je evidentní z každé řádky jeho spisů. Škoda jen, že si doposud nikdo nedal práci prozkoumat jeho životní příběh s pomocí psychoanalytických metod. To, že se šílené absurdnosti z jeho knih dostalo tak širokého přijetí a chvály, je zcela jistě díky tomu, jak s morbidní fantazií popisuje erotická potěšení čekající lidstvo v ráji „falanstér“.

Utopismus představuje všechny své ideály pro budoucnost jako rekonstrukci zlatého věku, který lidstvo ztratilo v důsledku vlastních chyb. Stejným způsobem předstírá, že pro sexuální život požaduje pouze návrat k jeho původní blaženosti. Básníci antiky nejsou o nic méně výmluvní ve své chvále nádherné pominulé doby volné lásky, když mluví o Saturnově věku, kdy vlastnictví ještě neexistovalo.75 Marxismus je ozvěnou těchto starších utopistů.

Marxismus usiluje o zrušení manželství úplně stejně, jako usiluje o zrušení soukromého vlastnictví, a ospravedlnění se snaží najít v jejich historickém původu; stejně jako hledá důvody ke zrušení státu ve faktu, že stát neexistoval „od věčnosti“, že společenství žila beze stopy „státu a státní moci“.76 Pro marxisty je historický výzkum pouze prostředkem k politické agitaci. Slouží jim k dodávání zbraní proti nenáviděnému řádu buržoazní společnosti. Hlavní námitkou proti této metodě není to, že staví do popředí frivolní, neudržitelné teorie bez důkladného průzkumu historického materiálu, ale že vpašovává vyhodnocení tohoto materiálu do výkladu, který předstírá vědeckost. Kdysi dávno, jak říkají, existoval zlatý věk. Pak přišel horší, ale snesitelný věk stříbrný. Nakonec přišel kapitalismus a s ním všechna představitelná zla. Kapitalismus je tudíž dopředu prokletý. Může mu být připsána jen jedna jediná zásluha: že je díky rozšíření jeho ohavnosti svět připraven na socialistickou spásu.

§ 2 Muž a žena ve věku násilí

Současné etnografické a historické výzkumy poskytují bohatý materiál, na němž se dá založit úsudek o historii sexuálních vztahů a nová věda – psychoanalýza – položila základy k vědecké teorii sexuálního života. Sociologie se dosud nechopila bohatého materiálu dostupného z těchto zdrojů. Nebyla schopná zformulovat problémy takovým způsobem, aby je přizpůsobila otázkám, které by dnes měly být studovány. To, co říká o exogamii a endogamii, o promiskuitě, o matriarchátu a patriarchátu je celkem zastaralé oproti teoriím, které je člověk nyní oprávněn předložit. Ve skutečnosti jsou sociologické znalosti nejranější historie manželství a rodiny tak pochybné, že se k nim člověk nemůže odvolat při interpretaci problémů, kterými se zde zabýváme. Na celkem pevné půdě jsme pouze tam, kde pojednáváme o podmínkách v historické době, ale nikde jinde.

Neomezená nadvláda muže charakterizuje rodinné vztahy tam, kde je dominantní princip násilí. Mužská agresivita, která je implicitní v samotné podstatě sexuálních vztahů, je zde dovedena do extrému. Muž se zmocňuje ženy a drží si ji jako sexuální objekt ve stejném smyslu, v jakém si drží ostatní statky okolního světa. Zde je žena pouhou věcí. Je kradena nebo kupována; je odkládána, darována, prodávána, vykazována; krátce řečeno: je v pozici domácího otroka. Během svého života je muž jejím pánem. Když zemře, je žena pohřbívána společně s jeho dalším majetkem.77 Starší právní zdroje z různých koutů světa s pozoruhodnou jednotou dokládají, že toto byl obvyklý legální stav věcí. Historikové se obvykle snaží, obzvlášť když píší o historii vlastního národa, zjemnit bolestivý dojem, kterým popis těchto podmínek působí na dnešního člověka. Snaží se poukazovat na to, že skutečná praxe byla mírnější než litera zákona a že tvrdost zákona nevrhala stín na vztahy v manželském páru. Jinak toto téma rychle opouští s několika poznámkami o přísné morálce minulosti a o ryzosti rodinného života.78 Tyto pokusy o ospravedlnění, ke kterým je svádí nacionalistický úhel pohledu a předpojatost vůči historii, jsou ovšem mylné. Koncepce vztahů mezi mužem a ženou, kterou nám podávají staré zákony, není teoretickou spekulací nadpozemských snílků. Je to obrázek přímo ze života a reprodukuje to, co si naši předkové mysleli o manželství a vztazích mezi pohlavími. To, že římské ženy žijící pod „manus“ v moci svých manželů nebo poručnictvím svého klanu či germánské ženy, které byly podrobeny „munt“ po celý svůj život,79 pokládaly tento vztah za docela přirozený a spravedlivý, že se proti němu nebouřily a neučinily žádný pokus setřást své jařmo – to nedokazuje, že by byl mezi zákonem a praxí nějaký velký rozpor. Pouze to dokládá, že tyto instituce odpovídaly cítění žen, což by nás nemělo překvapovat. Převažující právní a morální názory určité doby jsou zastávány nejen těmi, kteří z nich profitují, ale i těmi, kteří kvůli nim očividně trpí. Tato dominance se projevuje právě ve faktu, že lidé, od nichž si žádají oběti, tyto oběti také podstupují. Princip násilí znamenal, že žena byla služebnicí muže. I ona v tom viděla svůj osud. Sdílela přesvědčení, které bylo vyjádřeno jednoznačnými slovy v Novém zákoně: „Není zajisté muž stvořen pro ženu, ale žena pro muže.“80

Princip násilí uznával pouze muže. On disponoval fyzickou silou, tudíž on jediný měl práva. Žena byla pouze sexuálním objektem. Žádná žena nebyla bez pána, ať už to byl otec, poručník, manžel nebo zaměstnavatel. Ani prostitutky nebyly svobodné. Patřily majiteli nevěstince. Hosté neuzavírali kontrakt s nimi, ale s ním. Opuštěná žena byla volnou kořistí, které se mohl kdokoliv po libosti zmocnit. Právo vybírat si nenáleželo ženě, ale muži. Ona byla provdávána za manžela, který si ji bral. Milovat ho bylo její povinností, možná také ctností. City posilují potěšení, které muž čerpá z manželství. Ale na ženin názor se nikdo neptal. Muž měl právo ji zavrhnout a ona takové právo neměla.

Ve věku násilí víra v mužské panství triumfovala nad možnými staršími tendencemi k vývoji rovných práv mezi pohlavími. Legendy nám zachovaly několik střípků z časů, kdy se ženy pravděpodobně těšily větší sexuální svobodě, ale jejich význam dnes již přesně interpretovat neumíme. Nadvláda muže byla ovšem tak velká, že se dostala do konfliktu s povahou sexuálního vztahu – a již jen čistě z tohoto důvodu musel muž ve svém vlastním zájmu své panství nakonec začít oslabovat.

Žena není věcí bez vlastní vůle. Sexuální akt je vzájemné braní a dávání a pokud k němu žena přistupuje s odporem, tak to zmenšuje i mužovo potěšení. Aby uspokojil sám sebe, musí vzbudit i její zájem. Vítěz, který dovlekl otrokyni do svého manželského lože, kupec, který si koupil dceru od jejího otce, si nakonec dvořením musí získat to, co jim násilí na odporující ženě nemůže poskytnout. Muž, který se vnějšímu světu jeví jako neomezený pán své domácnosti, není tak mocný, jak si myslí. Musí postoupit část svého panství ženě, i když to před světem zahanbeně skrývá.

K tomu přibývá druhý faktor. Princip násilí ze všech žen učinil vlastněné ženy a příležitosti k sexuálnímu aktu tak byly pro mnoho mužů vzácnější. Tito jsou nuceni omezovat své přirozené choutky. Vzniká zvláštní psychologický přístup k sexuálním objektům. To je láska, která je neznámá těm primitivním lidem, kteří mohou využít každou příležitost zmocnit se bez výběru. Charakteristický znak lásky, nadhodnocení jejího objektu, se dostává do konfliktu s faktem, že žena zaujímá podřadnou pozici podle principu násilí. V tom systému je pouhou otrokyní, ale podstatou lásky je vnímat ji jako královnu.

Z tohoto kontrastu se rodí první velký konflikt ve vztahu obou pohlaví, který můžeme vidět v historických záznamech. Manželství a láska se dostávají do rozporu. Formy, v nichž se tento rozpor objevuje, se mohou lišit, ale jeho podstata zůstává stejná. Láska vstoupila do pocitů a myšlenek mužů a žen a stala se ústředním bodem psychického života, dávajíc smysl a kouzlo jejich existenci. Konflikt, ke kterému to vedlo, nám odhaluje epická a lyrická středověká poezie. Tento konflikt je nám dobře znám, protože je obsahem mnoha nesmrtelných uměleckých děl, z nichž neustále čerpají mnozí epigoni a ty umělecké formy, které se inspirují minulými dobami. Moderní lidé ovšem nedokáží docenit jeho podstatu. Nevidíme, co brání řešení, které by mohlo uspokojit všechny strany, a proč musí milenci zůstat odděleni a připoutáni k těm, které nemilují. Když láska najde lásku, když muž a žena netouží po ničem víc než oddat se jeden druhému, je z našeho úhlu pohledu záležitost docela jasná. Druh poezie, který se zabývá touto situací, nemůže v podmínkách moderní společnosti udělat nic jiného než nechat Jeníčka a Mařenku, ať si navzájem padnou do náručí. To je rozuzlení, které je bezpochyby vykalkulované tak, aby potěšilo čtenáře románů, ale nejde z něj vykřesat tragický konflikt.

Pokud bychom se pokoušeli přiblížit si nějak psychický konflikt rytířské dvornosti, pak bychom si pravděpodobně představovali situaci, v níž je muž rozpolcen mezi dvěma ženami: k manželce ho poutají jeho povinnosti vůči dětem, zatímco jeho srdce ho táhne k jiné ženě. Nebo bychom se vžívali do situace manželky, kterou zanedbává její manžel, jenž miluje jinou. Přesto by nic nebylo vzdálenější věku, jemuž dominoval princip násilí. Řek, který dělil svůj čas mezi hetéry^81 a chlapce, nepociťoval svůj vztah k manželce jako psychické břemeno a ani ona nevnímala lásku, kterou její manžel věnoval kurtizáně, jako zásah do svých práv. Ani trubadúr, který se oddal dámě svého srdce, ani jeho manželka, která na něj trpělivě čekala doma, nestrádali konfliktem mezi láskou a manželstvím. Ulrich von Liechtenstein i jeho dobrá manželka se dívali na rytířské „Minnedienst“82 se smířlivým pochopením. Konflikt v rytířské lásce měl docela jinou povahu. Když manželka udělila nejvyšší poctu jinému, práva manžela byla porušena. Jakkoliv vášnivě se on sám vydával získávat přízeň jiných žen, netoleroval by zásah do svých vlastnických práv ani to, že se někdo zajímá o jeho ženu. Toto je konflikt založený na principu násilí. Manžel je uražen nikoliv proto, že jeho žena směřovala svou lásku k jinému, ale proto, že její tělo, na které si činí vlastnická práva, patřilo jinému. Pokud – jako tomu bylo často v antice a v orientu – muži nevyhledávali cizí manželky, ale prostitutky, otrokyně a chlapce, kteří stáli všichni mimo společnost, konflikt nenastával. Láska si vynucovala konflikt pouze ze strany mužské žárlivosti. Jen muž si jakožto vlastník manželky mohl činit nárok na kompletní nadvládu. Manželka neměla totéž právo nad svým manželem. V tom, jak se zásadně odlišuje odsudek cizoložství spáchaného mužem a cizoložství ženy, můžeme vidět pozůstatky těch způsobů, které se nám jinak zdají již nepochopitelné.

Ve společnosti, kde převládal princip násilí, měly milostné impulsy málo prostoru k rozvinutí. Vypuzeny ze srdcí hledaly všechny možné skrýše, kde pak nabývaly podivných forem. Perverze přirozených instinktů byly častější a vznikly podmínky příhodné pro šíření pohlavních chorob. Zůstává sporné, jestli měl syfilis původ v Evropě nebo jestli byl dovezen z Ameriky. Ať už je pravda jakákoliv, víme, že na počátku šestnáctého století pohltila Evropu jeho epidemie. S utrpením a rizikem, se kterým spojil milostné hrátky, byl rytířské romantice učiněn konec.

§ 3 Manželství pod vlivem ideje smlouvy

V současné době bývá vyjadřován pouze jediný názor na to, jaký vliv má „ekonomika“ na sexuální vztahy. Je nám řečeno, že naprosto špatný. Prapůvodní přírodní čistota sexuálního vztahu byla podle tohoto názoru pošpiněna vlivem ekonomických faktorů. V žádné jiné oblasti lidských aktivit neměl kulturní vývoj a zvyšování materiálního bohatství škodlivější efekt. Prehistorický muž a žena se pářili v té nejčistší lásce. V předkapitalistické době byly manželství a rodinný život něčím prostým a přirozeným. Kapitalismus s sebou přinesl sňatky z rozumu a mariages de convenances (účelová manželství – pozn. překl.) na straně jedné a prostituci a sexuální výstřelky na straně druhé. Historické a etnografické výzkumy dokázaly mylnost těchto názorů a daly nám realističtější pohled na sexuální život v primitivnějším prostředí. Moderní literatura odhalila, jak vzdálený od reality byl ideál rurálního života a prosté venkovské morálky, který byl v módě ještě před nedávnou dobou. Staré předsudky jsou ale příliš hluboko zakořeněné, než aby jimi toto otřáslo. Mimoto se socialistická literatura s velkým úspěchem snaží znovu zpopularizovat tuto legendu a vdechnout jí nový patos. Tudíž dnes jen hrstka lidí nevěří tomu, že moderní pohled na manželství jako na smlouvu je urážkou základního ducha sexuální jednoty a že to byl kapitalismus, který zničil ryzost rodinného života.

Pro vědce je obtížné rozhodnout se, jakou metodou by měl naložit s touto problematikou, která z větší části nestojí na faktech, ale na pocitech a emocích.

Co je dobré, vznešené, morální a ctnostné, to není věda schopna posoudit. Můžeme však alespoň opravit přijímané názory v jednom důležitém bodě. Ideál sexuálních vztahů naší doby je odlišný od ideálu, který převládal v dřívějších dobách, a žádná jiná doba se současnému ideálu nepřiblížila více. Pokud realisticky hodnotíme sexuální vztahy ve starých dobrých časech, tak se nám musí zdát naprosto neuspokojivé, pokud je porovnáváme s tímto naším ideálem. Tento ideál se tudíž musel zrodit v průběhu toho vývoje, který je současným míněním zavrhován a jemuž je připisována odpovědnost za to, že se ideál neuskutečnil kompletně. Je jasné, že převládající doktrína není založena na faktech. Ve skutečnosti převrací fakta vzhůru nohama a je zcela bezcenná při svých pokusech porozumět problému.

Ve společnosti, v níž je dominantní princip násilí, je univerzální polygamie. Každý muž má tolik manželek, kolik dovede ubránit. Ženy jsou formou majetku, kterého je vždy lepší mít více než méně. Muž se snaží mít více manželek, stejně jako se snaží mít více otroků nebo dobytka. Jeho přístup je pak tentýž, ať už k ženám, k otrokům nebo k dobytku. Od své ženy požaduje věrnost. Jen on sám smí disponovat její prací a jejím tělem, přičemž ovšem vůči ní zůstává bez závazků. Věrnost ze strany muže implikuje monogamii.83 Mocnější pán má právo disponovat ženami svých poddaných.84 Slavné ius primae noctis (právo první noci – pozn. překl.) bylo ozvěnou těchto podmínek, které se vyvinuly ve styk mezi tchánem a snachou ve „spojené rodině“ jižních Slovanů.

Morální reformátoři ani církev nezrušili polygamii. Ani proti ní zprvu nebojovali. Po staletí se církev dívala shovívavě na polygamii křesťanských králů. Karel Veliký si vydržoval mnoho konkubín.85 Ze své podstaty nebyla polygamie nikdy institucí pro chudé lidi. Užívali si ji bohatí a aristokraté.86 Zanikala postupně tak, jak ženy začaly vstupovat do manželství jako dědičky a majitelky obdařené velkým věnem a většími právy jím disponovat. Monogamie byla vynucena ženami, které přinesly manželovi bohatství, a jejich příbuznými – to je přímé vyjádření způsobu, jakým kapitalistické myšlení a kalkulace působily na rodinu. Aby byl bráněn majetek ženy a práva jejích dětí, objevila se ostrá linie mezi legitimním a nelegitimním v souvislosti s nástupnictvím. Ze vztahu mezi manželem a manželkou se stala smlouva.87

Když idea smlouvy vstoupila do manželského práva, zlomila neomezenou moc mužů a učinila z žen rovnoprávné partnery. Z jednostranného vztahu založeného na síle se tak manželství stalo vzájemnou dohodou. Ze služek se staly vdané ženy obdařené právem žádat od manželů stejné věci, jaké oni dříve žádali od nich. Krok za krokem získávaly ženy pozici v domácnosti, jakou drží dnes. Dnes se pozice ženy liší od mužovy jen natolik, nakolik se liší jejich konkrétní způsob získávání obživy. Pozůstatky mužských privilegií mají malý význam. Jsou to většinou jen čestná privilegia jako například to, že žena přebírá jméno rodiny svého manžela.

Tento vývoj manželského svazku je nejlépe pozorovatelný na zákonech, které upravují vztah k majetku vdaných a ženatých osob. Pozice ženy v manželství se zlepšovala s tím, jak princip násilí ustupoval, a idea kontraktu se rozšiřovala. Manželka byla poprvé vysvobozena z moci manžela tehdy, když získala legální právo nad svým majetkem, který do manželství přinesla, který získala v jeho průběhu a pak tehdy, když se to, co jí manžel podle zvyku dával, změnilo na výživné vynutitelné ze zákona.

Manželství, jak ho známe, se zrodilo z ideje kontraktu, která pronikla do této oblasti života. Manželský ideál, který je dnes dávaný za morální vzor, vyrostl z této ideje. To, že je manželství svazkem muže a ženy, do kterého se vstupuje ze svobodné vůle obou stran, že znamená povinnost vzájemné věrnosti a opory, že porušení manželských slibů ze strany muže by mělo být posuzováno stejně jako jejich porušení ze strany ženy, že práva a povinnosti muže jsou v zásadě stejná jako práva a povinnosti ženy – tyto principy vznikly ze smluvního přístupu k problematice manželského života. Lidé nemohou tvrdit, že naši předkové smýšleli o manželství stejně, jako o něm smýšlíme dnes my. Věda nemůže posoudit, jestli byla morálka někdy přísnější, než je dnes. Můžeme říci jen tolik, že náš současný názor na to, jak by manželství mělo vypadat, se liší od názorů minulých generací a že jejich ideál by se současníkům zdál nemorální.

Když opěvovatelé starých dobrých mravů útočí na instituci rozvodů, mají nejspíš pravdu, že dříve nic takového neexistovalo. Právo zavrhnout manželku, které měli muži dříve, v žádném ohledu nepřipomínalo moderní rozvod. Nic neilustruje větší změnu v přístupu než kontrast mezi těmito dvěma institucemi. A když se církev ujímá vedení boje proti rozvodům, tak bychom měli mít na paměti, že moderní ideál manželské monogamie – manžela a manželky se stejnými právy – na jehož obranu chce církev vystupovat, je výsledkem kapitalistického, a nikoliv církevního vývoje.

§ 4 Problémy manželského života

V moderním smluvním manželství, které se uzavírá z přání manžela i manželky, dochází ke splynutí manželství a lásky. Manželství se nám jeví morálně ospravedlněno jedině tehdy, když je uzavíráno z lásky. Bez lásky je na manželský pár nahlíženo jako na nepatřičný. Dnes shledáváme podivnými královské sňatky, které jsou domluvené na dálku a v nichž se ozvěnou odráží – jako v mnoha dalších myšlenkách a činech panovnických rodů – ideje věku násilí. Fakt, že z propagačních důvodů shledávají nutným prezentovat veřejnosti i tato manželství jako manželství uzavíraná z lásky, dokazuje, že ani královské rodiny nebyly schopny uniknout buržoaznímu ideálu manželství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Socialismus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.