Anna Strnadová

MAXL ŽHÁŘ

EUROMEDIA GROUP

Copyright c Anna Strnadová, 2019

ISBN 978-80-7617-851-9

Památce pana Františka Mokrého,

kterému vděčím za excerpci soudních spisů.

KAPITOLA PRVNÍ

Zamřížovaným okénkem vnikal do cely čerstvý vzduch. Narážel na studené zdi a nedodával místnosti ani trochu tepla. Dnes neleželo u kamen žádné dřevo, aby se mohlo zatopit. Modrá obloha slibovala pěkný den.

Maxl seděl na slamníku na dřevěné pryčně. Z venkovní pohody se k němu nic nedostalo, musel by si stoupnout blíž k oknu. Pokrčená houně čpěla vězeňským pachem. Udělal dva kroky. Kousek modři se objevilo ve čtvercovém otvoru. Přistavil k němu stolici. Drátěné pletivo a za ním těžké mříže. Nepřepiloval by je, ani kdyby tady měl vhodné nářadí. Výhled do zahrady úřadu zakrýval vysoký plot z dřevěných desek spolu s vraty. Právě jimi prošla služka. Vědro s krmením pro prasata naplnila až po okraj, prohýbala se pod jeho tíhou a s námahou ho táhla ke korytům. Kvičení vepřů se neslo celým prostorem. Ztichlo, až když děvče vylilo žrádlo. Jeho odchodem se pootevřená dvířka opět neprodyšně zavřela. Klíč cvakl v zámku.

Postava mladé dívky připomněla Maxlovi Anežku. Poprvé ji uviděl na tancovačce, když se vrátil z vojny. Nepustil ji z kola a hledal drze v jejích očích záblesk sympatií. Stará Dvořačka ho sledovala celý večer a křičela na něho hned po prvním tanci, že mu nohy zpřeláme, jestli na ni sáhne. Smál se. Takové nesmyslné řeči. Každý si nakonec udělá, co chce. I on a Anežka. Podíval se na ni zkoumavě. Ona taky.

Venkovská kapela složená z místních hudebníků hrála vytrvale celou dobu. Udělali si přestávku jen o půlnoci, kdy dostali plný talíř, a potom zase pokračoval šrumec do kuropění. Nablýskaná Lojzova trubka ryčně přehlušovala ostatní nástroje. Zaklonil při hře hlavu, až tělo ztrácelo rovnováhu. Srovnal záda a jen krátká nadechnutí ke konci nasvědčovala, že lapá s námahou po dechu.

„Jsou to šumaři, když jsem byl na vojně, přijela tam hudba ze sousedního města. Na náměstí se konaly jakési oslavy. Ale to bylo něco! Těmhle to chvílemi skřípe,“ zhodnotil Maxl kriticky hráče. Zachytil Anežčin obdivný pohled. Nebyla dál než v sousedních vesnicích, jen párkrát se dostala na trh do Nového Města. Hranice děvčete z malého města byla neskutečně malá. Maxl narůstal v jejích očích do podoby světoběžníka. Nepodívala se ke stolu, kde seděla její matka. Žádná nepřejícnost jí nemohla pokazit taneční mumraj. Kdyby se na matku ohlédla jen jednou, viděla by, že je její pohled hodně nepřátelský. Hlídala ji jako ostříž. Pověsti Maxla Novotného nepomohly žádné smyšlené omluvy. Pravda ho předběhla, ještě než se vrátil. Vojenská služba prodloužená skoro na deset let pro několikeré krádeže mu na cti nepřidala.

Anežku nepovažovali ve Žďáře za žádnou krásku, spíš naopak. Hrubá postava, široké boky a baculatá tvář jí přidávaly roky. Nejhezčí na ní byly modré oči. Takové mívají některá blond děvčata. Maxlovy vlasy měly podobný odstín, ale tmavě hnědé oči připomínaly barvu kaštanů. Když odcházel na vojnu, nebral na vědomí žádná děvčata, nepamatoval si ji. Tahle už dozrála, dvacet jí dalo určitě dávno vale.

Kluci o ni nejevili žádný zájem. Nepřitahovala je svým zjevem, a navíc pocházela z chudé části Žďáru, Libušína. Nízké domečky na kraji města, kde nedostatek koukal z každého kouta. Také Max tam bydlí. Max. Doma mu říkají Maxl, koketuje to s nádechem exotiky. Nevynechal jediný tanec. Probodával ji pohledem. Líbil se jí, sáhla by po každém, stejně staré holky už mají odrostlé děti. Co se mámě nelíbilo na Novotném? Dnes večer Anežka neseděla, tančila. Pozval ji na kmínku.

Nechutnala jí, ale brala to jako vyznamenání, že mu za to stála.

„Nechceš jít na chvíli ven?“

Otázka, na kterou by kývla každému klukovi. Záviděla kamarádkám, když se takhle vytrácely ze sálu. Také by neprotestovala proti nějakému pomuchlání, ale s Maxlem je to jiné. Trochu se ho bála. Otočila se na svou matku. Zrovna se nedívala, řešila něco se svou sousedkou. Anežka nerozhodně pokrčila rameny, ale silná Maxlova ruka s ní smýkla a táhla ji do tmy. Nohy jí po kořalce ztěžkly. Zastavili se za rohem hospody, ukrytí pod větvemi starého bezu. Horký dech se přiblížil k jejímu obličeji, ucítila jeho rty na své tváři. Místo aby se podvolila líbání, zaskočil ho nelogický vzlyk, který se jí dral z hrdla. Maxl se zarazil. Sesunul ruku přitisknutou k jejím prsům.

„Co se děje?“ podíval se nejistě na svou společnici.

„Anežko…“

„Já, já nemůžu, vidíš mě první den a…“ Vysmekla se mu, nejraději by utekla.

„Neutíkej!“ zachytil ji za nabíranou sukni a přitáhl si ji blíž. Neohrabané gesto. Vzrušení se rozpustilo v dívčině odporu. Stál nad ní jako viník. Tahle je první, se kterou si chtěl něco začít. Porazila ho. Zlost se v něm stupňovala, měl by jí dokázat, kdo je tady pánem.

Napřáhl ruku k úderu, ale ta se zachytla o větev keře. Anežka čekala. Na své potrestání. Tak si přece muži silou dobývají své. Na tváři se jí měkce odrazilo světlo měsíce. Vůně bezu zintenzivnila.

„Ty hloupá,“ řekl Maxl nejistě. Ruka se mu svezla k tělu, zvedl ji znovu a pohladil po tváři. „Běž, vrátím se za chvíli.“

KAPITOLA RRUHÁ

Maxmilián odsunul stolici a znovu si sedl na postel. Na chodbě se ozvalo harašení klíčů. Profous přinášel jídlo. Krajíc chleba s tmavou polévkou, kde plavaly kousky brambor. Maxlovi kručelo v břiše. S chutí snědl do poslední kapky obsah plechové nádoby a šel ji umýt do připraveného lavoru. Ještě by jedl, ale doprošování se je zbytečné. Jeho podsaditá postava, zvyklá tahat obrovské trámy, těžce nesla ztrátu svobody. A taky Anežky. Dnes na ni pořád myslel. To ta služka, co krmila prasata. Natáhl se na pryčnu. Na vojně si občas začal s děvčaty, když pomáhali u sedláků na žních. Obyčejné děvečky. Každá by se vdávala. Na to on nebyl, ani Anežku si nevzal, už to nestihl. Holky byly tehdy až moc přítulné, jenže když přišlo na věc, bránily se. Jedna ho pořádně poškrábala. Pomstil se a ukradl jí šátek. Koupila si ho kdesi na pouti.

„Docela hezkej, sluší ti. Nevrátím ti ho, ledaže bys…“ Nehty měla tvrdé, šrám na tváři léčil několik dní. Ten šátek si nechal jako bolestné. Nestihl ho prodat. Přišili mu za to v pětapadesátém dva měsíce vězení. Červený kvítkovaný šátek. Za šedesát dní by vydělal na deset takových. Tesařina vynášela, ale musela být práce.

Každým rokem ho pro něco zavřeli. Měl to v krvi, nemohl za to. Když se mu něco zalíbilo nebo se chtěl pomstít, sáhl po cizí věci. A taky, když měl hlad. Už ho znali a při každém vyšetřování šli nejdřív po něm. Z vojny se vrátil až v jednašedesátém. Deset roků vojančení, to si tady každý neodsloužil. Od velitelů slyšel jen posměšky.

„Tak co, Maxmiliáne, kdypak zase něco vyvedete?

Rádi vám prodloužíme službu až do vašeho stáří.“ Díval se nadřízeným nepřátelsky do očí, nemohl odpovědět, jen si v duchu nadával za zkrácenou svobodu. V myšlenkách se zase vrátil k Anežce. Hned druhý den po tancovačce za ní zašel. Neohlížel se na starou Dvořačku, rozhodl se, že si jí nebude všímat. Naštěstí nebyla doma. Anežka seděla venku na lavici a zašívala tátovu roztrženou košili. Lekla se ho.

„Proč jseš tady?“ Postavila se. Sykla bolestí. Jehla zajela při prudkém pohybu do špičky prstu. Červená krev vytvořila rudý kopeček. Přitiskla bolavé místo ke rtům.

„Bojíš se mě?“ podíval se na ni tázavě. „Stejně jsi na mě myslela.“

„Jseš namyšlený,“ stiskla pevně prst a pokračovala v šití. O Maxla nezavadila pohledem.

„Taky jsem na tebe myslel.“

„Já ne.“

„A na copak děvčata myslí, když je nikdo neruší? Na něco pěkného. Neříkej, že tancovačka nebyla hezká.“ Posadil se bez vyzvání vedle ní.

Odsunula se k samému kraji. Snažila se pokračovat, ruce se jí roztřásly. Připadal jí jako přelud, který si před chvílí vysnila. Celou dobu si přehrávala každé jeho včerejší slovo. Cítila jeho tvář, dech i svůj úprk potom domů. Splašila se, matka jí sotva stačila.

„Něco ti proved?“ vyzvídala.

„Nikdo nic,“ bránila se. Teď zase musela odpovídat na otázky, nechtělo se jí kazit jediný hezký okamžik, který zažila s cizím mužem.

„Něco jsem ti proved?“

Opět stejná otázka. Byl dotěrný jako matka. Vždyť věděl, hrál si s její nezkušeností. Zapíchla jehlu do tuhé látky a neodpověděla.

„Milostslečna ohluchla?“

Ironická otázka ji fackovala jako včerejší políček, který čekala. Obrátila k němu tvář plnou smutku. Četl v ní to, co hledal celý večer. Copak se to nedalo pochopit? Maxl natáhl ruku, položil starou košili na lavici a sevřel v dlani její prsty. Ucítil nutkání ještě něco udělat. Obejmout ji divoce, až by nemohla popadnout dech.

Ještě teď ho zaplavilo vzrušení. Vstal prudce z pryčny a přešel rázně k zamřížovanému oknu. Nojo, jenže tehdy je vyrušila stará Dvořačka a pokazila celou idylku.

„Copak jsi nám přinesl?“ vyprskla zlostně a v očích jí nepřátelsky zajiskřilo. „Dům stavět nebudem, sami bydlíme u příbuzných,“ kývla hlavou ke staré barabizně, „a tesaře nepotřebujeme. A jestli jsi přišel kvůli něčemu jinému, tak ti rovnou říkám, abys šel někam jinam, protože…“

„Maminko,“ zarazila ji Anežka.

„Ty mlč. Celý Žďár si vypráví o jeho vojančině.“

Maxl naštvaně vyskočil. „O mé vojenské službě nic nevíte. Nedovedete si představit, jak to tam chodí, že jsem měl třeba někdy hlad. Taky to asi znáte. Přišel jsem za Anežkou a zase se někdy vrátím, až nebudete doma.“ Nemohl Dvořačce říct, že může být ráda, že vůbec přišel, že Anežčiny roky na vdávání přezrávají, že měla být dávno pod čepcem jako ostatní děvčata, ale tahle slova by jí ublížila. Anežka se mu líbí. Narazil si furiantsky čepici, přes sevřené rty procedil „sbohem“ a zmizel zrovna tak nečekaně, jak přišel. Vybavil si

Anežčinu reakci na matčin křik. Tělo stažené zlostí se uvolnilo, ramena poklesla, ruce před chvílí vražené do kapes se klátivě komíhaly podél těla. Začal si pobru kovat. Teče voda proti vodě, vítr do ní fouká, má panenka modrooká z okénečka kouká… Kopl do kamínku na cestě a tiše se zasmál.

KAPITOLA TŘETÍ

„Hoří!“ Křik se nesl mezi domy až k němu do světnice. Chtěl běžet pomáhat, ale nohy měl jako přeražené, nemohl se hnout z místa. Volal matku. Nikdo se neozýval, otcova postel zůstala taky prázdná. Stál uprostřed světnice, táhl chromé nohy, za okny zář divokých plamenů. Blížily se k jejich domu. „Pomozte mi,“ jeho ruka něco křečovitě svírala, z hrdla se draly nesrozumitelné skřeky. Vzbudil se. Prudce se posadil na posteli. V cele nevypočitatelné ticho, mrtvý vzduch zaplnil chladnou místnost. Odhodil houni. Šedý vězeňský mundúr byl celý propocený. Rozespale si uvědomil svůj trest. Zpropadený sen. Každou chvíli ho pronásledoval. Hořelo poblíž jeho domu, a nemohl hasit.

Návrat z vojny. Vyprostil se z příkazů, zákazů, byl volný, ale bez práce. Denně se doprošoval, aby ho někdo zaměstnal. Stal se příživníkem, o kterého se starali rodiče ze svého mála. Chvílemi vypomáhal u sedláků, ale příležitostná práce brzy skončila. Večer se nechával zlákat hlukem, který vycházel z oken hospody. Dnes si přisedl k zednickému mistru Frendlovskému. Byl o hodně starší, tiše popíjel s tesařským mistrem Hrbkem.

„Á, další tesařík, který nemá do čeho ťuknout,“ v hlase se ozvala nepřejícnost novému konkurentovi.

„Proč tesařík, jsem tesař jako vy.“

„Jseš mladej, my už toho máme za sebou dost.“

„Jo, dobrýho i zlýho,“ ušklíbl se Hrbek.

Maxlovi se zdálo, že si vytvořili kruh, kam ho nechtějí pustit. Teď by je chtěl požádat, aby k nim patřil.

„Vemte mě mezi sebe,“ vyhrkl na Frendlovského.

Robustní tesař se drsně zasmál. Jako když škrábne. Byl v tom záměr, aby si ho zapamatoval. „On si myslí, že mu tu práci nakreslíme. Naposledy tady hořelo v šedesátém roce. Čtyři domy a stodola, za rok pak už jen jedna stodola a od té doby nic. Chvíli byla práce, že, Hrbku,“ obrátil se na svého kumpána, který stihl už třetí skleničku režné. „Teď jsme na suchu,“ zasmál se.

„Jo, kdyby to sucho bylo pálivé, potom by práce byla.“ Přitáhl si korbel s pivem a zhluboka se napil. Hrbek opilecky přitakal.

Maxlovi bylo z jejich řečí nevolno. Od svého příchodu hledal práci, ale náznaky o minulých požárech někoho usvědčovaly. Na vojně při nich pomáhali. Viděl obličeje zničených lidí, pláč děcek. Nejhorší byl pach spálených věcí. Táhl se a hašením se ještě znásobil. Mokré dřevo nabobtnalo čadivým kouřem, černé šmouhy na obličeji zvýrazňovaly žalostný výraz. Malá hromádka zachráněných věcí nestačila k dalšímu životu. Kdyby shořel jejich domek, musel by někam do světa. Lákala by ho Amerika, ale co rodiče? Otec má stejné řemeslo. Mohl by si udělat krovy k novému stavení, kdyby mu někdo věnoval materiál. Takový někdo neexistuje. Každý má svoje. Všichni tři u stolu se odmlčeli. Jejich myšlenky se ale střetávaly v jednom bodě. Práce.

Frendlovský kývl hlavou, aby se posadil. Na chvíli zmlkli. Maxl žmoulal rozpačitě čepici.

„Tak co to bude, mladej,“ zastavil se u nich hostinský Fiala, v ruce vějíř prázdných pivních sklenic. Obtloustlý obličej nevyzařoval žádný zájem. Takových, co mají hluboko do kapsy, tady měl denně několik. Jeho nabídka se omezovala na kmínku, režnou, pivo. Už ji ani neomílal, jen čekal, co si zákazník vybere.

„Dejte mi pivo.“

„A máš na to?“ Z tlustých rtů nezazněla ani trochu vstřícnost živnostníka. Maxl zrudl, zalovil v kapse a hodil na stůl požadovaný peníz.

„V pořádku,“ sebral Fiala drobné a odkolébal se k výčepu. Do orosené sklenice stékal pomalu hnědý mok.

„Ten se má, nepřijde nikdy o práci,“ ozval se závistivě Hrbek.

„Nezáviď mu to, celý večer v kouři ze smradlavého tabáku. My jsme aspoň na čerstvém vzduchu.“

„Zvlášť v poslední době,“ rýpl si společník.

Maxl popíjel pomalu pivo. Jejich zapšklé řeči se mu příčily. Co mu ještě otlučou o hlavu? Že byl na vojně nějak dlouho, že se tu poflakuje, že nemá rodinu… Nemá, a proto by asi nemusel jíst. Taky dopadne časem jako oni? Naštvaný na celý svět, že není práce. Ruce ho svrbí. Sáhnout si na proschlé dřevo, uchopit pilu a odříznout požadovanou délku. Odřezkům říkal patky. Připomínaly mu chleba, podobně voněly. Jakákoli práce a bylo by i na něj i na něco ostrého. Taky na dárek. Přál si něco koupit Anežce. Vzpomněl si na ni. Nemyslel, že je tak plachá. Plachá a tvrdohlavá. Nic s ním nechtěla mít. A přece ji pohled prozrazoval. Odstrčil sklenici a poroučel se.

„Podívej, mladej se naštval, však on se ukáže. Ještě nás budeš potřebovat,“ křikl za ním Hrbek.

Dřevěné dveře zaskřípaly v pantech a bouchly za jeho rychlým krokem. Zastavil se doma. Matka látala u ok na ještě s posledním světlem prodřené kalhoty. Pořád zašívala, přešívat už nebylo co. Otec se vytratil ze světnice. Maxl přicházel denně do ticha, kde probíhala jen nejnutnější konverzace. Nikdo mu nic nevyčítal, bylo to ještě horší, než kdyby slyšel jejich výtky. Když něco vydělal u sedláka, přidal na živobytí. Matka mlčky peníze schovala, jako by výdělek byl samozřejmost. Nemusela děkovat, pořád splácel dluh.

Na kachlových kamnech chladl hrnec se zbytkem bramborové polévky. Nalil si talíř, vzal v kredenci skývu chleba, potěžkal v ruce a kousek si odkrojil. Pod lavicí se probudila strakatá kočka, přiblížila se k němu lenivým krokem a proplétala se pod jeho nohama. Hodil jí kousek střídy. Jedl mlčky, lžíce cinkala pravidelně o plech.

„Byl jsi tam, že?“ kývla matka směrem k hospodě.

„Chvíli, naštvali mě svými řečmi. Hrbek a Frendlovský…“

„Neměl by ses s nimi kamarádit, tady se říká, že v šedesátém zapálili oni, aby měli práci.“

„Nikdo jim nic nedokázal.“

„Nedokázal, ale podezření z nich nesmyješ.“

Do světnice se prodraly poslední záblesky slunce. V šeru vystoupily obrysy kamen a staré skříňky na nádobí jako strašidelní netvorové. Obrázek s Panenkou Marií a Ježíškem splynul se zdí.

„Mělo by se rozsvítit,“ řekl Maxl, ale neodvážil se sáhnout po petrolejce.

„Není čím,“ složila matka zašité kalhoty a zůstala nečinně sedět. „Zítra jdu pomáhat k Velišům, donesu nějakou korunu, potom koupím petrolej.“

Maxl se nepříjemně ošil. Je tady navíc. Kdyby se jednoho dne nevrátil, asi by po něm ani nepátrali. Ubyl by příživník. Nikdo mu doma nic nevyčítal. Zatím.

„Anežko.“ Čekal, jestli se něco pohne. Okna obou světnic zůstala pootevřená. Venku bylo teplo, noční klid zvýraznil Maxlův šepot. Společný domek rodiny Dvořákovy s Maxmiliánem Ferencem a jeho ženou se bělal za starou třešní. Dvořákovi obývali tři světničky, Ferencovi jen dvě a malou kuchyňku za síní. Maxl už posledně zjistil, kdo kam patří. Jen si nebyl jistý, kde přespává Anežka. Zašeptal znovu její jméno. Zvýšené napětí zesilovalo tlak v uších. Zdálo se mu, že tlukot srdce je slyšet ven a musela ho zachytit i Dvořačka, která se objevila vždycky, kdykoli se chtěl přiblížit k Anežce. Tiše přistoupil k prvnímu rámu. Drsné chrápání doprovázelo slabší přizvukování dalšího spáče. Udělal dva kroky k druhému a ztuhl. Suchá větvička pod ním zapraskala a vyrušila strakatou kočku. S prsknutím vyletěla z křoví a zmizela za rohem domu. V krajní místnosti se nic nepohnulo, ve druhé se mihla bílá postava Anežky.

„Co tu děláš?“ V hlase zakmital záchvěv strachu. Možná to nebyl jen strach, ale očekávání, radost a zároveň bázeň.

„Pojď ven.“ Maxlův příkaz, žádná prosba.

Anežka zakroutila hlavou. Vzpomněla si na zábavu. Takhle to nechtěla. Muži jsou dravci, jen rozkazují, viděla to doma, jenže matka se nedala.

„Pojď…“ Hlas o poznání zkrotl.

Anežka stála chvíli nerozhodně, potom ukázala na ústa, aby byl zticha. Něco na sebe hodila a protáhla se oknem. Odstrčila Maxlovu ruku, když jí chtěl pomoct. Tiše vykročila do tmy, aby byla co nejdál od domu. Maxl ji následoval. Dívka před ním vypadala jako noční víla. Světlý široký šátek zakrýval skoro celou postavu. Chtěl by ho z ní strhnout, ale zatím se neodvažoval. Zastavili se až kousek za posledním domem.

„Proč chodíš v noci, budu mít z toho jen nepříjemnosti. Kdyby nás někdo viděl…“

„Budu chodit, kdy chci, nikdo mi nebude poroučet, ani ty, ani tvoje matka.“ Hlas ztvrdl, nabyl ocelového zvuku. Sám se zarazil, před chvílí myslel na něco jiného.

Anežka couvla dva kroky. „Neměla jsem s tebou chodit.“ Otočila se zpět.

„Počkej, tak jsem to nemyslel. Líbíš se mi, vytrucuju si tě, i kdyby se měla tvoje matka zbláznit.“

V šeru viděla jeho upřený pohled. Jako by se do ní ponořil a chtěl si vynutit stejná slova. Sklopila hlavu a dívala se dolů, na své staré boty, které ani pořádně nezašněrovala. Jeho byly asi stejné. Jako by na tom teď záleželo. Nevěděla, co má odpovědět. Ucítila pach jeho těla. Směs kouře a potu. Nebyl jí nepříjemný. Muži voní jinak, dráždivěji, tak jak z nich vyzařuje mužnost. A z tohohle pacholka sálala každým coulem.

Stane se to, pomyslela si Anežka a ucítila vzrušení, když strhl její veliký šátek a ruce zabloudily pod košili na nahé tělo. Za mraky se na chvíli objevil měsíc. Jen na okamžik. Světelný záblesk se odrazil v Maxlových očích. Anežka se neodvážila na něho podívat. Krátký okamžik jejich spojení ztlumilo pár vášnivých slov. Vlhká tráva začínala studit. Roztřásla se. Pomalu se posadila, natáhla košili a zachumlala se do velikého šátku. Maxl ji sledoval bez hnutí.

„Copak je?“ řekl nejistě.

„Nic,“ hlesla Anežka, objala kolena a položila na ně hlavu. Veliké nic v ní narůstalo. A ona snila o vlně, která ji smete a zamotá jí hlavu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Nakládal těžká polena do vozu. Venku vrzal mráz a zalézal pod nehty. Natáhl si hadrové rukavice, které mu ušila Anežka. Dřevo drhlo o chatrnou látku a uprostřed ji protrhlo. Drsná kůra se otřela o dlaň. Maxl sykl bolestí, ale neuhnul.

„Máš se stavit u starosty,“ procedil přes zmrzlé rty pomocník a s námahou přihazoval další polena.

Maxlovi zatrnulo. Rozhlédl se nervózně, jako by za ním číhala nějaká hrozba. Byla ukrytá v celé větě. Pochopil, co znamená. Hospodář už pro něho nemá práci. A Anežka bude rodit každým dnem. Držel v rukou dubové poleno, ale nejraději by jím praštil o zem. Chvíli zaváhal, potom ho odhodil na vůz. „Nevíš, co mi chce?“

„Ne,“ odbyl ho stroze. I kdyby věděl, neměl chuť schytat první vlnu zlosti od tohohle pořeza. Koně po nich stočili klidně hlavu, odfrkli a přešlápli. Z jednoho hřbetu sklouzla teplá houně.

„Je jim tepleji než nám,“ řekl Maxl zlostně, ale sklonil se a položil ji zpět na hřbet hnědého valacha. Pohladil ho po šíji a přitiskl se k otočené hlavě. Ucítil teplý dech. Zvířata měl rád, zvláště koně, jsou rozumnější než někteří lidé. „V padesátém pátém a šestém jsem dostal první trest vězení kvůli koním. Byl jsem dva dny o chlebu a vodě za nesprávné hlášení o koni, podruhé za špatné ježdění. To jsem dostal jen osm hodin. Nechtěl jsem ho štvát, bylo mi ho líto.“ Zamračil se. „Vidím toho oficírka, jak na mě řval. Kůň byl nemocný a oni mi ho přidělili.“ Podíval se na svého pomocníka. „Kdo má moc, má i pravdu.“ Odplivl si. Na zemi zbylo ještě několik těžkých polen. Nejraději by je tady nechal, ať si je hospodář posbírá sám.

„Rozumím, že nemáš práci, ale já s tím nic neudělám, dřeva mám navezeného dost,“ otočil se starosta Süss k oknu. Kéž by už zmizel tenhle neodbytný dělník. Práci dovede udělat, ale on si ji přece nevymyslí. Za zády cítil jeho zrychlený dech.

Maxl se odhodlával k poslední větě. „Narodí se mi dítě, potřebuju pro ně peníze.“

„Víš, kolik se tady rodí dětí, kdybych měl každému pomáhat…“

„Pane starosto, váš otec byl mým kmotrem, neprosil bych, kdyby …“ nešlo mu přes rty podruhé připomenout nemanželské dítě.

„To dítě máš s Anežkou Dvořákovou, že? Klepy se šíří městem. Musíš se oženit. Víš, v jakém postavení teď to děvče je?“

„Jak, když nic nemám.“

„A co máš, propiješ. Vídávám tě v hospodě opilého.“

„Každý tam zajde,“ zkrotl Maxl.

„Zajde, když má z čeho potom žít.“ Chvilka napjatého ticha mu byla nepříjemná. Maxl sevřel vztekle pěsti. Nejraději by zakroutil téhle obecní spravedlnosti krkem. „Přijď zítra,“ přerušil Süss mlčení, „pomůžeš pořezat část dřeva a potom naštípeš. Něco jsme odvezli na pilu, potřebuju prkna.“

„Budete opravovat střechu?“ Ve slovech se kmitla jiskra naděje.

„Ne, jen je potřeba vyměnit některé desky na stodole.“

„To bych vám mohl…“

„Nepředbíhej,“ skočil mu do řeči starosta, „na to je času dost. Zítra tě chci vidět, a ne abys to zase utopil v hospodě, budeš živit dítě.“

Maxl si připadal jako na vojně. Jeho vzpoura udělala uprostřed posledních Süssových slov kotrmelec. Pomyslel si, že mu nemá nikdo co přikazovat, ale myšlenka na Anežku ho zabrzdila. Až doposud bral všechno na lehkou váhu. Líbilo se mu, jak Dvořačka prskala, když se dověděla o Anežčině stavu. Potom mu s neskrývanou zlostí sama nabídla, že by se k ní měl nastěhovat. Stálo ji to určitě hodně přemáhání a potupy. Na ironické poznámky sousedů reagovala nejdříve vztekle, potom je nechala mluvit. Teď se zase ozve pár jízlivých měšťanů. Jemu se narodí parchant. Tak na něho budou děcka pokřikovat, nepřipraví mu veselé dětství. Z toho pomyšlení se mu udělalo horko. Zvedl oči ke starostovi, jeho pohled byl neoblomný, přísně semknuté rty vytvořily pevnou hráz jakémukoli odporu. „Slibuji, že dám peníze Anežce,“ řekl s přemáháním. „Zítra přijdu a… děkuju.“ Těžce skousl poděkování. Drhlo mu na jazyku, nejraději by ho spolkl. Na vojně ho to odnaučili a doma, když byl chlapec, ho málokdy použil. Zaznělo nezvykle cize. Zakroutil sám nad sebou hlavou.

Starostovo „sbohem“ znělo, jako by tady nebyl. Čas strávený s někým, kdo ho zdržuje od práce, a ještě nutí vydolovat ze sebe lítost, vypršel. Maxl zavřel tiše dveře, zmáčkl čepici a vracel se domů. Už ne k matce, ale ke Dvořákům. K uřvané Dvořačce, která ho topila ve své zlosti, a k Anežce. Ploužila se po bytě jako utrpení, vzduté břicho mu připomínalo jeho prohřešek. Její stav v něm vyvolal pocit viny, že ji nechal v té ostudě samotnou. Snad se na jaře objeví zase nějaká práce. Ožení se.

Předsevzetí ho lechtalo někde v ústech. Jako potřeba napít se piva. Spolkl slinu a se sebezapřením se vyhnul hospodě.

Vyháněli je na plac každé poledne, vždycky před obědem. Čerstvý vzduch a kolečko kolem malého dvora. Počítal kroky, dvacet kolem jedné strany, dvacet krát čtyři. Chvíli šeptal jednu číslici za druhou, po půl hodině to vzdal. Nakonec byl rád, když za ním zaklaply železné dveře a vrátil se do své samoty. Slíbili mu společníka, ale zatím neměli všechny cely obsazeny. Venku bylo pod mrakem, ještě to stihli, než začalo pršet. Za deště vyháněli viníky, jen když něco provedli, jinak je šetřili. Ani dozorcům se je nechtělo hlídat v mokrém počasí. Ostatní vězni si tady odpykávali trest hlavně za krádež, na něho se dívali nepřátelsky. Věděli něco o hrůze, když jim shořela střecha nad hlavou. Byl pro ně palič. Lidský odpad, který si nezasloužil lítost. Litován nechtěl být nikým, ani on nikoho nelitoval, jen Anežku. Každý večer se mu vybavoval její obličej po porodu. Chlapec přišel na svět s obtížemi. Nebyla už nejmladší a dítě bylo silné. Utekl před její bolestí do lesa donést z panského nějaké klestí. Nedbal na řeči, že ho někdo chytí. Při každém sehnutí si představoval, že už musí skončit její trápení. Vrátil se s velikou otepí, tlačila ho do ramene, škrábala za krkem. Přál si také trpět, jako by snímal její bolest. Ještě pořád křičela. Zacpal si uši. Když je odkryl, křik pokračoval. Daleko horší bylo ticho, které nastalo za chvíli. Zatajil se mu dech, zpocená košile z namáhavé práce se mu lepila na tělo. V ústech mu úplně vyschlo. Lapal po dechu jako ryba na mělčině. Postavil se, ruce poničené škrábanci se křečovitě chvěly. Hledal místo, kam by si sedl. Lavice zůstala zarovnaná hrnci a pytlem starých brambor, vynesených ze sklepa. Zachytil nejistý hlas, zakňourání a potom divoký křik malého dítěte. Nový človíček se hlásil k životu. Jásavá ozvěna se tlačila ven zavřeným oknem. Dojatě se zasmál.

„Můžu dovnitř?“ otevřel za hodnou chvíli nesměle dveře.

Dvořačka vynášela mísu s vodou. „Máš kluka,“ řekla šťastně, „ale vytrpěla si.“ Ustoupila, aby mohl dovnitř. Porodní bába se taky loučila. Nedostala zaplaceno, jen „zaplať pánbůh” byla mzda za zodpovědnou práci.

Maxl se přiblížil k posteli. Měl by si k ní sednout a políbit ji, pohladit a už podruhé použít slovo, které zmizelo z jeho slovníku, ale zůstal jen nečinně stát. Díval se na její ztrhanou tvář, zavřené oči. Sesunul se vedle na židli. Z malého uzlíčku položeného vedle na polštář vykukovalo něco červeného. Jeho pokračovatel rodu.

„František,“ zašeptala Anežka a otevřela oči. Prázdný pohled. Ani malý tvoreček, který ležel mezi nimi, ho nenaplnil štěstím. Zkoumavě sledovala Maxlův výraz tváře, nějaký záchvěv nebo dojetí. Maxl celým tělem vmímal, jak čeká na jeho pohlazení. Jako ochrnutý seděl na své židli, nečekaný cit ho zalil. Nebyl schopný dát ho najevo ani náznakem ruky.

„Jseš zklamaný?“ Anežčin hlas se zlomil. Z bleděmodrých očí, které se mu na ní nejvíc líbily, vyhrkly slzy. V obličeji se objevil panický strach.

„Ne,“ zašeptal. Hrdlo měl sevřené, už chvíli přemáhal pláč. Musel ho přemoci, každou chvíli se může v místnosti objevit Dvořačka. Díval se na pruhované peřiny, na utopené štěstí v nich a pronesl hodně nahlas: „Ne.“

„Ne, ne, ne!“ křičel na celou celu. Tady neměl být.

Sevřel hlavu do dlaní.

V zámku zahrkal klíč, dozorce nakoukl dovnitř. „Co tady vyvádíš?“ Chvíli postál nečinně nad schýlenou postavou. Bez dalšího slova zabouchl dveře.

Když byl malý, chodil v neděli občas s otcem do lesa. Na houby, aby bylo co do polívky. Nemluvili, jen listí šustilo pod nohama. Šelestivé ticho. Hadí šupinky, před jejichž pohlazením ucukneš. S rozkoší odhrnoval zimní podestýlku a čekal na zázrak hnědé hlavičky. S plným košem usedali na ztrouchnivělý pařez a dýchali vůni tlejícího dřeva. Cítil ji v cele. Plíseň navlhlých stěn, tady nic příjemného, vyvracel se mu žaludek. Dvakrát rychle polkl a zhluboka se nadechl. Další zmařený den se blížil ke svému konci. Odečítal se z jeho nekonečného trestu. Z okna už nebylo vidět na dřevěná vrata, neprostupně zamknutá těžkým zámkem.

KAPITOLA PÁTÁ

Jednoho dne ho pozvali. Tušil už dávno, že mají tajný spolek a někde se scházejí. Měli popito. Utekl z domu, ve světnici řvalo děcko, Anežka zlostně uklízela po večeři nádobí. Musel na chvíli zmizet a vyvětrat si hlavu. Frendlovský s Hrbkem na sebe pomrkávali a každou další sklenicí si dodávali kuráž.

„Co, mladej, máš práci? Peníze se tady jen kutálej, že?“ pokřikoval na něj Frendlovský.

Maxl sklopil hlavu. Práce, peníze, Anežčiny vyčítavé oči, pláč dítěte.

„Nemáme práci, musíme si ji sami vynutit,“ přidal Hrbek. Zvedl sklenici směrem k Maxlovi, přimhouřil oči a napil se. Frendlovský po něm sekl pohledem.

„Mlč.“ Zatahal ho za kabát a něco mu důrazně šeptal. Maxl se zvedl od svého stolu a přisunul si k nim židli.

„Vím, že něco chystáte,“ řekl tak, aby ho nikdo neslyšel.

„Houby víš. Nic si nenamlouvej. Řeči se vedou…“ Frendlovský mávl rukou. Jeho snědá tvář nevybledla ani v zimních měsících, rozrývaly ji hluboké vrásky. Práce na prudkém slunci i v chladném období zdrsněla jeho i Hrbkův obličej. Frendlovský položil ruku na Maxlovy prsty na stole. Mladík ucítil ztvrdlou kůži člověka zvyklého těžce pracovat. Usmolené rukávy starého kabátu se u kraje třepily. Maxl od návratu z vojny moc o práci nezavadil. Před Vánocemi vyrobil několik dýmek, které Dvořačka prodala na trhu. Sám by se tam nepostavil. Pokřikovat na lidi a podbízet se jim, to nebylo pro něho. Rád jednal zpříma a otevřeně.

Maxl uvolnil ruce a napil se. V přítomnosti obou mužů neměl dobrý pocit, ale nějak podvědomě se mu zdálo, že je bude potřebovat.

Hrbek žduchl do Frendlovského. „Ale on má zkušenosti z vojny, nebyl svatý, ten by se ničeho nebál. Nemám pravdu?“

„Nevím, o jakou pravdu jde.“ Něco nepříjemného vyjuklo na Maxla. Chtěl se ještě na něco zeptat, ale přistoupil k nim Fiala se dvěma korbely a nabídl je. Bílá čepice pěny vábně zavoněla. Maxl zalovil v kapse a přepočítal drobné. Zakroutil záporně hlavou a schoval je zpět. Vždyť jsem si to myslel, četl posměch v očích hostinského. Oba společníci se zatvářili stejně.

„Všechno teď dávám Anežce, moc mi toho nezbude, i když si nějakou práci najdu.“ Otočil v rukách prázdnou sklenici, naklonil ji k ústům a vysál poslední kapku. V hospodě pomrkávalo světlo petrolejek. Tmavé trámy ještě více zhnědly. Maxlovi se zdálo, že se tady plíží něco temného.

„Musíme si pomoct,“ dodal znovu tajemně Hrbek. Maxl se nejistě ohlédl, jestli je nikdo neslyší.

„Víš co, přijď zítra po obědě k jezírku, co je před lesem Vetle, počkám tam na tebe. Chodíme každý sám, aby nás Žďáráci neviděli. A jinak drž hubu, nikomu ani muk,“ zasyčel mu do ucha Frendlovský. Ucítil jeho dech, prosycený kouřem levného tabáku. Zažloutlé zuby se mihly při pokřiveném úsměvu. Není upřímný, pomyslel si Maxl, nic dobrého se asi nedozvím.

Nemohl usnout, tušil, k čemu založili podivný spolek. Matka mu už naznačila, co si o těch dvou tady ve městě myslí.

Po obědě zmizel, ani neřekl Anežce, že někam půjde. Zima byla mírná, na Tři krále pršelo a sníh zatím nenapadl. Kráčel rozblácenou polní cestou, na kraji lesa se zastavil. Za stromem na něho čekal Frendlovský. Mlčky kývl a stoupal před ním do mírného svahu. Navlhlé jehličí jim klouzalo pod nohama. Vůně smrčků mu připomněla Vánoce. Ani nepřinesl žádnou větvičku, kterou by nazdobili jablky. Slíbil ji Anežce, ale zdržel se v hospodě a potom se pohádali. Křičela na něho víc než malý František, který se nechtěl zklidnit. Vyčetla mu hospodu, vojnu, nečinnost, všechno, co ji v tom okamžiku napadlo. I toho Františka. To neměla, miloval ji a dítě taky. Vyškubl jí ho a položil do postýlky. Sám ji vyrobil z ukradeného dřeva. Dítě na chvíli leknutím ztichlo, a když se Anežka znovu rozkřičela, Maxl ji uhodil. Ztuhl, tohle nechtěl. Úžas v jejích očích se měnil v nenávist. Jakoby obloukem, pomalu s jejím vydechnutím.

„Tos neměl,“ řekla tiše. Vzala Františka, který už zase brečel, a posadila se k němu zády do kouta. K matce nešla, tam by nepochodila. Nenávist k němu, přiživovaná jeho úniky do hospody, se nezmenšila. Brala ho na milost, jen když si našel práci nebo donesl dřevo na topení. Anežka začala kojit. Její schýlená záda se jemně chvěla. Odhodlával se, jestli ji pohladit nebo říct jediné slovo, ale asi by zavinil další výbuch. Popadl kabát s čepicí a vyrazil do tmy.

Štědrý den byl smutný. Seděli proti sobě jako dva zajatci, houbový kuba mu hořkl v puse. Malému vyřezal káču, Anežce vařečky a taky vydlabal dřevěnou misku na jablka. Ještě chvíli trucovala. Pomalu polykali sousta i slova. Uhýbali očima jako malé děti, které se poprvé potkaly.

„Tak mi to odpusť, už to nikdy neudělám.“ Vzal její ruce do svých.

Neucukla, byl Štědrý den, narodil se Ježíšek.

Teď určitě nevěděla, kde se toulá. Shýbl se k zemi, kde leželo plno šišek. Vrátil by se sem někdy a nasbíral je na topení, ale bylo to daleko. Šišky se mohly odnášet, i klestí, potřeboval by nějaký strom. Na vyřezávání dýmek a dalších předmětů.

Postava Frendlovského se sunula pomalu dopředu. Nedovedl odhadnout jeho věk. Předpokládal, že nějak kolem padesáti, možná míň, těžká práce člověka změní. Nepromluvil ani slovo, jen ukázal u rozcestí, aby zahnuli doleva. Maxl se neodvážil na cokoli zeptat. V hospodě působil Frendlovský jako drsný chlap, tady se změnil na tajemného vůdce. Za ohybem na ně čekali bratři Pospíchalovi s Floriánem Šilingerem a Krčál. Ani oni nenarušili nastalé ticho. Nepodivili se Maxlově příchodu. Jako by bylo samozřejmé, že Frendlovský věděl, koho přivést, a oni to museli respektovat.

Po půl hodině se blížili ke skupině chlapů. Hrbek se tady tiše bavil s Fibingerem. Jan a Václav Chalupovi je soustředěně pozorovali.

„Nový člen,“ představil Maxla stroze Frendlovský.

Fibinger ho přátelsky plácl po zádech.

„Už dávno k nám patříš. Pracoval bys, a nikdo ti nic nenabídne, že?“

„Nebudeme složitě nic vysvětlovat, ani pofňukávat,“ skočil mu do řeči Frendlovský. „Všichni, ať zedníci, nebo tesaři, jsme bez práce. Musíme si ji vynutit.“ Rozhlédl se po svých kumpánech. „Tady, podívej,“ ukázal nahoru. Teprve teď si Maxl všiml obrázku Spasitele v dřevěném rámu. „Založili jsme tajný spolek,“ pokračoval ve svém proslovu, „a všichni jeho členové musí odpřisáhnout, že neprozradí nic, co se tady bude projednávat.“ Podíval se na Maxla. „Ty teď musíš udělat totéž pod svatým Kristovým obrázkem, že o všem pomlčíš a budeš se řídit našimi pokyny.“

Maxl se podíval znovu vzhůru. Na barevném papíře tam Kristus ukazoval své planoucí srdce. Obrázek visel dosti vysoko, aby na něho nedosáhl nikdo cizí a taky aby na sebe nepoutal zbytečně pozornost. Maxl zvedl váhavě pravou ruku a zopakoval, co po něm chtěli. Nelíbilo se mu, že musí zbytečně přísahat, když ho pan katecheta kdysi v náboženství učil, že to nesmí zbytečně dělat. Zdálo se mu, že i Ježíšova tvář je nesouhlasně zachmuřená.

„To bysme měli. A teď,“ zapojil se do hovoru Hrbek, „brzy si připravíme plán, kde nám pokvete pšenička.“

„Pšenička?“ zopakoval nechápavě Maxl.

„To je naše krycí věta. Že pokvete pšenička, znamená, že shoří stodola. Rozumíš?“

Maxl zrudl. Od prvního okamžiku, kdy sem přišel a musel se podrobit přísaze, věděl, oč tomuhle spolku půjde. Jen ho zaskočilo to pěkné přirovnání. Taky mu za chvíli došlo, že se počítá hlavně s ním, protože tihle už několikrát podpálili. Hledají někoho nového, kdo by nebyl podezřelý. Pocit viny a beznaděje srovnal závaží na obou stranách. Potřeboval práci a peníze. Měl rodinu, všichni tady na tom byli stejně. Představa hořícího domu byla strašná, ale prázdný žaludek nenasytí očekáváním.

„Určím čísla stodol, až dozraje čas, teď je zima, stodoly se trochu vyprázdní, a ty se do toho, Maxle, pustíš,“ zakončil Frendlovský.

Připadal si jako žák, kterému zadal učitel zvláštní úkol. Snesla se na něho snůška příkazů. Nestačil přemýšlet, jestli s tím souhlasí, nebo ne. Ostatní se na něho dívali jako na zachránce. Provede strašný čin, dá jim práci. Byl ohromen svou důležitostí. Pomalu vstřebával, co se po něm požaduje, ale uvnitř se v něm rozléval pocit štěstí. Stodola nevezme nikomu střechu nad hlavou a zapalovat se bude jen u bohatých měšťanů.

„Setkáváme se každou první středu v měsíci. Přicházíme a odcházíme jednotlivě různými cestami, aby si nás nikdo nevšiml,“ připomněl ještě Krčál. Celou dobu se díval na nového člena a tiše se pochechtával. Objevili někoho, kdo vezme na sebe odpovědnost. On už je vy řazený, snad za ním nepřijde Frendlovský s dalším číslem.

„Teď jsme jako jedna rodina,“ napřáhl k němu ruku Honza Pospíchal. Ostatní se přidali. Stisknutí tvrdých dlaní mělo pečetit slib. Podobně skládal přísahu mlčenlivosti jako desetiletý kluk, když v noci pronikali na cizí zahrady a odnášeli si odsud třešně a hrušky. Jednou neunikl ruce spravedlnosti. Házel ovoce kamarádům a při prozrazení nestihl utéct. Zůstal zavěšený za jednu nohu na větvi, odkud si ho starý Zelinka stáhl. Kluci utekli, neprozradil je, ani když dostal dvojnásobný výprask. Tady je přísaha stejná, jen doufá, že ho nechytí. Z nebe se snášel drobný déšť. Tmavé siluety mizely jedna za druhou do promoklého lesa. Maxl si ohrnul límec odřeného kabátu a rychle sestupoval dolů. Brzy bude práce a koupí si nový. I Anežce a Františkovi.

Nadšení se každým dalším krokem vytrácelo, na dně prázdného žaludku se usadil nesouhlas.

Zima byla v roce osmnáct set šedesát tři zvláštně teplá. Začátek března, a jaro se nesmlouvavě tlačilo do města. Cítil v ovzduší vůni, která se objevuje jen v jarních měsících. Ještě několik dní a tráva vyrazí na lukách.

Maxl seděl za stolem a pozoroval Anežku. Režná halena visela plandavě na její pohublé postavě. Propadlé tváře zvýraznily její oči a zjemnily obličej. Jejich soužití se každodenním nedostatkem rozplývalo. Občasná práce přinesla do rozpočtu jen malý peníz. Část z toho prolil Maxl v hospodě hrdlem, nevracel se domů střízlivý a pomalu spadal do ranku městských opilců. Nevytvořil domov, o jakém Anežka kdysi snila. Nestala se jeho ženou, na které by mu záleželo a které by své city dával znát. Teď přijímala s odevzdanou pokorou nepěkné označení „kuběna”, v horším případě „souložnice”, a Maxla trpěla jako ochránce své potupy.

Na udusané podlaze lezl po čtyřech malý František, přišel až k ní, chytil se její sukně a zvedl se nejistě na nožičky. Anežka se k němu sklonila a vzala ho něžně do náruče. „Půjdeme papat,“ utřela mu ruce mokrým hadrem, vzala z kamen hrnec s uvařenými bramborami a postavila na stůl k horké pražence. Nalila polévku do talíře, aby chladla, a začala brambory loupat. Horká pára stoupala z jídla, vytvářela obláčky kolem jejich hlavy a mizela, aby uvolnila místo dalším kudrlinkám. Maxlovi připadali jako svatí na obraze v kostele.

„Jez,“ přistrčila k němu žena talíř, ale nenalila. Věnovala se dítěti.

Maxl ho naplnil a sáhl po bramboře. Neloupal ji, zbytečně by se zdržoval. Horké sousto mu spálilo rty i vnitřek úst. Nadechl se, aby ho zchladil a s námahou polkl. Až v žaludku ucítil jeho horkost. Vzal několik brambor, položil na stůl a bouchl do nich dlaní. Malý František se k nim bleskově přisunul a strčil do nich prstíčky. Rozplakal se.

„To nesmíš,“ foukala mu na ně Anežka. Na Maxla se nepodívala. Už si zase připadal, že je tady navíc.

Všichni mu to dávali najevo. Brambory sázela Anežka s Dvořákovými bez něho. Teď ujídal. Darmojed. Neměl ani dřevo, aby něco pořádného vyřezal. Z klestí, kterým se topilo, to nejde. Potřeboval by nazdobit několik malých schovaných předmětů, aby se lépe prodávaly.

Natáhl ruku po Františkovi. Jídlo pomalu chladlo. Nabídl se, že ho nakrmí. Anežka zakroutila hlavou, utřela malému nos a pokračovala. Cinknutí lžíce přerušilo drobné mlasknutí. Anežka podávala zpočátku sousta jen malému, ale potom začala jíst s ním. Chlapec upřel uslzené oči na otce. Maxl se na něho usmál. František zaváhal, jestli ho má napodobit, otočil se k matce. Anežčiny oči se bezduše pohybovaly směrem k talíři a lžíci namířené do úst. Maxl vstřebával prostor prázdna, který mezi nimi narůstal. Chtěl by jí udělat radost. Neměl čím. Vařeček se už navyřezával, že je Dvořačka musela prodat na trhu, aby nepřekážely v šupleti. Dojedl a shýbl se k podlaze pro dřevěného koníka, kterého daroval Františkovi k svátku. Malý ho chytil do rukou a mrskl s ním na zem.

„Nechej ho najíst, víš, že vším hází,“ řekla přísně mladá žena.

Zase špatně, nic se tady po něm nechce, a co by chtěli, na to nedosáhne. Ale malému udělá radost. Zítra, pozítří. Vzal z kuchyně prázdný koš a šel do kůlny pro klestí. Zaťal zlostně sekyrkou do vysokého špalku, přeseknutý klacek odskočil. Rytmické stakato mísené s údery nástroje se rozléhalo starou kůlnou. Naplnil chatrný koš, ale pokračoval v práci až do večera. Šero pomalu prostupovalo škvírami mezi prkny. Plíživě se dostalo až k němu. Připravil na topení velikou hromadu. Zasekl sekyrku a odnesl topivo do kuchyně. Musel si zasloužit jídlo a Anežku. Nechtěl její vlažnou povolnost.

Snil o vášnivém milování, když se vracel v povznesené náladě. A ona ho nepustila často ani k sobě do postele. Rozhlédl se kuchyní. Anežka uspávala Františka, využil toho a sáhl do hrnku pro pár drobných. Tiše za sebou zavřel. Naučil se to, když večer unikal z tepla domova. Jako zloděj se pomalu plížil k vrátkům.

V hospodě to vřelo. Všichni, kteří s ním byli na přísaze, tady na sebe pokřikovali. Největší zlost sálala ze tří bratrů Pospíchalových.

Maxl natáhl zvědavě hlavu ke křiklounům, chytal každé slovo.

„…to je jasné, panstvo se může vyplatit,“ hulákal na celý šenk Josef Pospíchal.

„Cos čekal od starosty, ti jsou dobře sehraní,“ přizvukoval mu Krčál.

„Peníze – kdo je má, vyhrál,“ ozvalo se z druhé strany.

„Chlapi, neblbněte, neřvěte tady a posaďte se, ať mi to tady ve zlosti nerozmlátíte.“ Fiala posunul na hlavě strakatou čepičku, posbíral urychleně prázdné sklenice a váhavě stavěl plné, když na něho vztekle kývli od stolu.

„Starosta něco provedl?“ nevydržel přestřelku Maxl.

Hádka ho tak zaujala, že zapomněl na pivo.

„Starosta, Musil a Třebíčský vyplatili své kluky z vojny, no a dva Pospíchalovi kluci byli odvedeni. V tom je ta nespravedlnost.“ Chalupa bouchl při poslední větě pěstí do stolu.

„Já tam byl devět roků, trochu mi přidali za všechny lumpárny a přežil jsem to. Ona je to tak trochu čest být vojákem, však starý Pospíchal taky vojančil. A mluví se o tom, že ji možná zkrátí.“ Maxl nevěděl, proč najednou hájí opačnou stranu. Vždyť ho na vojně nepotkalo nic moc hezkého.

„Mluví, mluví, tady jde o spravedlnost,“ hřímal pořád Josef. „Mých bratrů se starosta nezastal.“

„A ty ses ve svém životě setkal se spravedlností? Když nám chybí práce a oni mají všechno?“ nepřestával přizvukovat Krčál.

„Taky pracujou a někdy vám tu práci dají, ale když není…“ vstoupil jim do řečí Fiala.

„Ty mlč, nebudeš nikdy nezaměstnaný. Neměli bysme starostovi něco sebrat, aby poznal, jaké to je?“ vykřikoval Josef. Třebaže se odvod týkal jeho bratrů, byl nejvíc rozčilený.

„Sebrat je málo, chtělo by to něco víc,“ zasmál se starší Honza a podíval se významně na Maxla. Dnes tu chyběl Frendlovský s Hrbkem, ti by určitě přilévali do divoké rozepře.

Maxl polkl naprázdno, teprve teď ucítil v puse sucho. Kývl na Fialu, aby mu přinesl pití. Vzal půllitr a sedl si do rohu místnosti, kde na něho slabě dopadalo světlo petrolejky. Špatné vzpomínky na vojnu pomalu bledly. Časem se vzpomíná jen na pěkné okamžiky. Nebude tady vyprávět o těžkém vězení za krádeže, za rány, o samotce a půstu o chlebu a vodě. To už je dávno pryč a pobyt na vojně se začíná jevit jako přijatelný. Dostávali jídlo a nehledali práci. Podivil se svému závěru. Na vojně vzpomínal na Žďár. Někdy měl pocit, že už se návratu nedočká, když počítal rány holí a zmláceného ho hodili na tvrdou pryčnu. Jednou se rozhodl, že u toho nebude křičet. Vydržel jen do deseti, potom sténal. Rty měl rozkousané. Nevytloukli z něho vzdor. Vydržel rok, potom zase kradl, když měl hlad. Odporuje si ve svých myšlenkách. Všude je to bída. Nechá chlapy, ať řvou. Pomalu usrkával, aby mu pití vydrželo co nejdéle. Na druhou sklenici neměl.

KAPITOLA ŠESTÁ

Slíbil Františkovi, že mu dá něco pěkného. Za měsíc oslaví rok, zaslouží si dárek. Spíš oblečení, to rozhodne Anežka, ostatní bude záležitostí jeho šikovných rukou. Slyšel žvatlání malého z postýlky. Probudil se v dobré náladě, postavil se a smál se na něho. Anežka nebyla ve světnici, až dovnitř pronikalo hrkání starým vědrem, jak rychle venku uklízela. Maxl nakoukl přes okno. Vůně muškátů se mísila s vysráženou rosou na sklech. Chtěl ji zavolat k malému, ale neviděl ji, někam zmizela. Sklonil se k Františkovi a podal mu prst. Ucítil šimrání dětské ručičky a broukání nesrozumitelných slabik. Pohladil mu hlavičku, vlna něhy mu zaplavila hruď jako tenkrát, když se narodil. Vzal ho do náruče a přitiskl k sobě.

„Ty můj chlapečku,“ řekl nahlas. Protahoval chvilku mazlení, čichal dětskou pleť. Trhl sebou při dotyku Anežčiny ruky. Nezpozoroval, že vešla tiše, aby nevzbudila dítě. Ucítil za zády její dech, zvedl obličej k jejímu úsměvu. Anežka se poprvé podívala bez ostychu nebo lhostejnosti do jeho očí. Kaštanová hněď ztmavla ještě víc, zorničky se rozšířily, něco v nich jiskřilo. Dnes se před jeho pohledem necítila bezradná, objala obě hlavy kolem krku a přitiskla je na hruď.

„Už se světlo natahuje, šest hodin a je dobře vidět. Ale musíte toho mít za celý den dost.“ Alžběta Velišová vyprovázela pomocníky, kteří mlátili v jejich stodole obilí. Tomáš Psota, František Puža a Matyáš Pruna ze sebe oklepávali zbytky slámy a plev. Rukávem setřeli prach z tváře a narovnali shrbená záda jako natažený strojek. Jemné lupnutí se je snažilo dostat do správné polohy. Částečně se jim to podařilo. Několikaletá dřina zapasovala hlavu mezi rozložitá ramena a obličej přepisovala vráskami.

„Zítra, hospodyně,“ loučili se unisono. V hlase zazněla únava. Pruna ještě zůstal, ti dva se chystali domů. Těžkým krokem odcházeli ze dvora. Míjeli povoz Nápravníka, naložený nařezaným dřevem. Pozdravili se kývnutím hlavy. Ani jednomu nebylo do řeči.

Alžběta přelétla očima ještě jednou, že je všechno v pořádku, a zavřela pevně stodolu na závoru. Chystala se dojit, vstoupila do tepla chléva, vzala stoličku a posadila se pod hřbet krávy. Teplé mléko jí v pravidelných intervalech crčelo do plechové dojačky. Opřela hlavu o břicho Stračeny a ukolébaná rytmem pravidelných zvuků zavřela na chvíli oči.

Pruna domlouval s Cyrilem Velišem zbytek zítřejší práce, z kůlny si nabíral brambory, které tady měl uskladněné. Nahodil ranec na záda, Veliš zhasl lucernu, rozhlédl se tmou a vracel se na dvůr. Vůně předjaří se příjemně mísila s odérem rozblácené země.

Maxl otevřel skříňku, kam ukládala Anežka chleba. Na bílém talíři ležel poslední kousek skývy. Nemohl si ho vzít, František by zase musel jíst brambory. Zamračil se. Už dávno nebyl u rodičů, třeba mu něco dají. Ohlédl se po Anežce, sledovala ho očima, ale nepronesla ani slovo. V hlavě se mu rojily nepříjemné myšlenky. Výjevy z hospody, křik sousedů. Nad něčím přemýšlel. Nedávná schůzka v lese se mu kmitla hlavou. Zapudil ji jako nepříjemnou vzpomínku. Anežka si odhrnula vlasy z čela a otočila hlavu směrem k postýlce. Dívala se na malého spáče a malinko se usmála. Maxl čekal, že něco řekne a vyřeší to za něj. Ve světnici bylo ticho, jen v kamnech chvílemi zapraskal dohasínající oheň. Popadl kabát a vyběhl do tmy. Svrchu Veselské ulice se mihla temná postava. Někdo, kdo spěchal víc než on.

Maxl znervózněl, hlad ho poháněl dál, žaludek se zbídačele ozýval, nohy se slabostí roztřásly. Říct matce o kousek chleba mu najednou připadalo jako nepřekonatelná věc. Odvaha, se kterou se za ní vypravil, ho opouštěla. Ve tmě narazil na učedníka Ignáce Zmeškala. Lekli se, oba něco nesrozumitelně zabrblali. Ignác zůstal stát a překvapeně se díval za úprkem mladého muže.

Ještě chvíli a ztratím odvahu, pomyslel si Maxl, ale zastavil se a vydýchával svůj spěch. Venku se už ochladilo, ale jemu bylo nesnesitelné horko.

Alžběta Velišová dodojila krávy, přecedila mléko přes čisté plátno a odnesla do sklepa, aby zchladlo a vysráželo smetanu. Vzala krajáč s ranním mlékem a postavila ho na stůl. Smetanu sebrala na zítřejší omáčku. Do připravené mísy vysypala pečené brambory a přisunula hroudu másla. Cyril se rozloučil s Prunou, Alžběta se pokřižovala, oba zasedli mlčky k jídlu.

Temná postava vložila za prkna na opačné straně stodoly kus zapáleného hadru. Seno tiše zapraskalo. Žhář chvíli postál, aby se ujistil, že se oheň rozhoří, a zmizel úprkem do polí.

Maxl se nadechl a zaťukal na zavřené dveře.

„Tys našel cestu domů?“ Dívala se na něho nasupená tvář matky zpod tmavého šátku, uvázaného pod bradou.

Nosila ho celý rok, jen když bylo veliké horko, shrnula pokrývku do týla. Nepamatoval si, že by někdy oblékla světlejší halenu. I dnes se ztrácela v hnědi dlouhé sukně a tmavé vlněné jupce. Znal ji ještě z dětství. Odřené kraje rukávů svědčily o jejím stáří. Položil kabát na židli a zůstal nejistě stát. V matčině pokárání se ozval osten výčitky. Zachytil i trochu zlosti. Takhle začínala, když něco provedl. Znal ten zvuk a sebral mu polovinu odvahy žebrat o kousek chleba.

„Děti se ozývají, jen když něco potřebují. Tak, co to bude?“

Druhá polovina odvahy se zřítila po příkrém tónu matčina hlasu. „Nic, chtěl jsem vás vidět. Nepřijdete se podívat na Františka, ani na nás dva.“ Zmlkl při matčině úšklebku.

„Budou mu říkat parchant, nemáš se čím chlubit.“ Matka dovedla tvrdě trestat. Ránou, drsnou větou.

Hledal slova, jak odpovědět. Venku se ozvalo neobvyklé praskání a do světnice se rozlila nečekaná zář. Oba se vylekaně rozhlédli. Vyběhli před dům. Velišova stodola byla v jednom plameni. Suché došky vylétávaly do vzduchu a dutě praskaly. Suky vyražené žárem připomínaly střelbu na bitevním poli. K domu se sbíhali lidé, aby pomáhali hasit. Nečekaný žár zastavil všechny v patřičné vzdálenosti. Oheň se rozběhl a šířil se dál. Hořela už i kůlna s nářadím a Prunovými bramborami.

„Tolik obilí,“ rozbrečela se Alžběta. Nesmyslně pobíhala kolem, ruce zoufale sepjaté. Stará Zelinková ji chytila kolem ramen, aby zklidnila její zděšení. Sama se třásla hrůzou. Nebylo už co zachraňovat. Rozpálené obilí se svíjelo v žáru plamene a vydávalo šustivý zvuk. Neskutečně působivá scenérie vytvářela na obličejích přihlížejících blýskavé odlesky. Maxl stál vyděšen a zároveň okouzlen nečekaným výjevem. Zapomněl na svůj rozhovor s matkou. Tohle bylo divadlo. Takové ještě z blízka neviděl. Ztuhle se díval do plamenů. Až do rána hasili sousedé dohořívající stodolu, smrad tlejícího mokrého dřeva se vznášel nad městem jako pekelná přikrývka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maxl žhář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.