Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yong Kang Chan

Zatočte se svým vnitřním kritikem
Jak se vymanit z bludného kruhu negativního myšlení

Přeloženo z anglického originálu knihy Yonga Kanga The Disbelief Habit – How to Use Doubt to Make Peace with Your Inner Critic,
vydaného ve Spojených státech, 2017.
Czech edition arranged through Montse Cortazar Literary Agency
(www.montsecortazar.com).
All rights reserved
© Book cover created by Rusty Doodle
www.instagram.com/rustydoodleart

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7179. publikaci

Překlad Mgr. René Souček
Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Zpracování obálky na námět originálu Vojtěch Wagner
Počet stran 144
První vydání, Praha 2019
Vytiskly tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2742-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-2741-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2296-7 (print)

O autorovi

Yong Kang Chan (v české transkripci Jung Kchang Čchan), známý jako Nerdy Creator, je bloger, lektor vědomé pozornosti a osobní učitel. Jako dítě trpěl nízkou sebeúctou, a proto přečetl mnoho knih o osobním růstu, psychologii a spiritualitě.

Žije v Singapuru, kde vyučuje matematiku a účetnictví. Na své webové stránce píše blog o laskavém postoji k vlastní osobě a vědomé pozornosti, jehož cílem je pomáhat introvertům a lidem s nízkou sebeúctou.

Jeho stránku můžete navštívit na www.nerdycreator.com.

Předmluva

Kdybych se řídil myšlenkami, které se mi honily hlavou před dvěma lety, nedrželi byste v ruce tuto knihu. Koncem roku 2015 jsem zůstal bez práce a prožíval jsem těžkou depresi.

Dva měsíce před touto depresí jsem se sám za sebe styděl. Moje mysl se ocitla v klesající spirále. Každý den jsem měl plnou hlavu nekonečné sebekritiky a negativních myšlenek. Nemohl jsem se zbavit výčitek a sebelítosti, ale nejhorší bylo to, že jsem všem těm myšlenkám věřil. Byl jsem přesvědčený, že mě nikdo nepotřebuje. Myslel jsem si, že pokud rychle neseženu práci, tak nejspíš umřu. Tehdy mi všechny moje kritické myšlenky připadaly pravdivé. Po tvářích mi tekly slzy a nedokázal jsem ovládat své emoce.

Nechal jsem se sebekritikou úplně rozložit.

Jednou u řeky mi blesklo hlavou: „Skoč do vody a budeš mít od všeho pokoj.“ Neměl jsem však v úmyslu spáchat sebevraždu.

Doma jsem se cítil skleslý a bez energie. Proto jsem šel ven, abych přišel na jiné myšlenky. Nápad skočit do vody byl prostě jen jednou z myšlenek, které se mi honily hlavou, když jsem šel podél řeky. Naštěstí jsem jí neuvěřil a neřídil jsem se jí.

Tenkrát jsem však pochopil důležitou věc: musím si na své myšlenky dávat větší pozor, protože jsou často nepravdivé a nepřinášejí mi nic užitečného.

Popravdě řečeno, většinou jsou mylné

Pokud se o mých zkušenostech s depresí chcete dozvědět víc, můžete si přečíst knihu The Emotional Gift (Emoce jsou dar).

Kniha Zatočte se svým vnitřním kritikem, kterou držíte v ruce, je o tom, jak pochybovat o svých myšlenkách, a to hlavně o těch kritických. Jsem velmi vděčný za to, že jsem depresi v roce 2015 překonal a že dnes můžu předávat své zkušenosti dalším lidem.

Když mi bylo asi 25 let, naučil jsem se korigovat své negativní myšlení a být více pozitivní. Někdy se však to, o čem si myslím, že je pozitivní, ve skutečnosti ukáže být spíš negativní, nebo mi to nepřináší žádnou radost. Občas to dokonce vede k většímu stresu a úzkostným pocitům.

Když jsem se dostal z deprese, začal jsem číst víc knih o duchovních tématech a vědomé pozornosti a naučil jsem se udržovat si zdravý odstup od své mysli. Dnes už k vlastním myšlenkám nemám bezmeznou důvěru jako kdysi. Nepovažuji je za absolutní pravdu, ale jen za domněnky nebo názory. To, zda jim budu věřit nebo se jimi řídit, záleží opravdu jen na mně.

Snažil jsem se tuto knihu (stejně jako všechny své ostatní knihy) napsat co nejjednodušším jazykem. Většina pochopení a vhledů do podstaty věcí jsou jen mé vlastní zkušenosti a pozorování. Pokud hledáte něco, co bylo zjištěno vědeckými metodami, v této knize to nenajdete. Ale pokud jste člověk, který je otevřený zkoumání sebe sama a dokáže se poučit z příběhů, bude se vám určitě líbit.

Mým životním posláním je učinit ze světa pro všechny lidi klidnější a příjemnější místo. Snažím se lidem pomáhat objevit jejich vnitřní klid a chovat se laskavě k sobě samým. Protože tuto knihu čtete, stáváte se součástí mého snažení. A za to vám děkuji!

Yong Kang Chan, Singapur

ÚVOD

Skoncujte s negativními myšlenkami

„Mír nelze udržovat silou.
Lze ho dosáhnout jen pochopením.“

Albert Einstein

Snažíte se někdy umlčet negativní hlas ve své hlavě? Jak vám to jde?

Stejně jako většina lidí, i já jsem se v mladším věku snažil zbavit svých negativních myšlenek pomocí nejrůznějších cvičení a technik. Četl jsem různé blogy a knihy, sledoval videa a nakoupil si online programy, které mi v mém studiu pozitivity měly pomáhat. Celkem to fungovalo a já si vybudoval poměrně dobrou sebeúctu a sebedůvěru. Přesto jsem na sebe občas býval dost přísný. Nijak zvlášť mi to však nevadilo, protože jsem to nevnímal tak silně jako v pubertě.

Prostě jsem se snažil negativní přesvědčení o sobě přetvářet v pozitivnější a myslel jsem si, že se negativní myšlenky postupně vytratí. Věřil jsem, že své myšlení dokážu dát do pořádku.

Dělal jsem to tak až do doby, kdy jsem se ocitl bez práce a začal se propadat do spirály deprese. Tehdy jsem si uvědomil, že ten kritický hlas je stále ve mně. Nikam nezmizel. Prostě se jen schoval a čekal, až zase dostane příležitost mě kritizovat a zahanbovat. Začal mi znovu obracet život naruby a já přestával věřit, že bych se ho mohl zbavit jednou provždy.

Kritický hlas má v hlavě každý z nás. Právě tento hlas nám říká:

•Nikdy to nikam nedotáhneš.

•Ty se nikdy nebudeš topit v penězích.

•Krásou zrovna neoplýváš.

•Jsi špatný rodič.

•Nikdo tě nemá rád.

Váš vlastní hlas může kritizovat za něco jiného. Někdo o sobě může pochybovat proto, že mu často padají věci z rukou. Někdo se zase trestá za to, že se mu nedaří dosahovat svých cílů.

Všichni v sobě máme vnitřní hlas, který na nás hledá chyby a posuzuje nás. Většinou se tomuto hlasu říká vnitřní kritik. Je součástí naší osobnosti, tzv. dílčí osobnost, kterou naše mysl vytvořila proto, abychom dokázali zvládat určité situace a emoce.

Většina lidí si myslí, že řešením problému je umlčení vnitřního kritika, ale to je omyl. Potlačování negativních myšlenek v naší hlavě nám sice dočasně pomůže, ale nakonec se stejně budeme muset naučit ten kritický hlas nějak zvládnout. Vnitřní kritik má totiž svou funkci. Když nás kritizuje, snaží se nás přimět ke zlepšení nebo nás chce chránit před chybami, které by nám mohly nějak uškodit. Je to jeho práce a my mu v ní nemůžeme zabránit.

Přestože ho můžeme obviňovat, že se kvůli němu cítíme být k ničemu, není vnitřní kritik jedinou dílčí osobností v nás, která je zodpovědná za nedostatek sebehodnoty.

Hlava je plná různých lidí

Možná si všímáte toho, že ve vaší hlavě mluví víc než jeden hlas a že každý z těchto hlasů vyjadřuje jiný názor a používá vlastní tón. Některé hlasy jsou přísné, podobně jako vnitřní kritik. Jiné jsou mírné a tiché. Mysl je rozdělená na různé části proto, aby nám pomáhala vyrovnávat se s různými situacemi.

Každá dílčí osobnost má svůj jedinečný účel a přesvědčení o tom, co je pro nás dobré a co špatné. Jako kdyby v jedné hlavě přebývalo mnoho různých lidí.

Pokud kritizujeme sami sebe, není to jen hlas vnitřního kritika, ale jde o výsledek spolupráce různých dílčích osobností v našem nitru. Jedna část mysli vytváří problém a jiná rychle spěchá, aby ho vyřešila.

Vnitřní kritik nepracuje v izolaci.

Kdyby všechny naše dílčí osobnosti poslouchaly příkazy vnitřního kritika, neměl by ke kritice vlastně žádný důvod. Jenže k tomu nikdy nedojde, protože každá z těchto osobností, každá část naší mysli, má svůj vlastní program. Jedna část mysli se prostě chce jen bavit a vůbec se jí nechce pracovat. Jiná část zase třeba obětuje příliš mnoho jen proto, aby od ostatních získala uznání. A další část nás může nutit k impulzivnímu chování nebo nějakým závislostem proto, abychom se necítili provinile a odsuzování vnitřního kritika nás nezraňovalo.

Potlačování sebekritiky pouze snižuje četnost bolesti a zabraňuje jí, aby se dostala až na povrch. Nedokáže si však poradit s pocity, které jsou s ní spojené a které jsou hluboko v nás.

Aby nás vnitřní kritik dokázal zraňovat, musí existovat část mysli, která si přeje cítit se provinile a vyžívá se v sebelítosti. Když se cítíme nejzranitelnější, tak se nevědomě identifikujeme právě s touto dílčí osobností. Věříme tomu, že jsme oběť a že vnitřní kritik je nepřítel, který nás neustále bombarduje negativními myšlenkami.

Pravdou však je, že nejsme oběť a vnitřní kritik není nepřítel. Jak jsem popsal v knize Empty Your Cup (Vypijte svůj pohár do dna), nejsme totožní s osobou, kterou vytváří naše mysl. Jsme totiž uvědoměním, jež se skrývá za těmito hlasy. Sledujeme rozpory mezi různými částmi naší mysli a můžeme si vybrat, které dílčí osobnosti chceme naslouchat.

Dvě roviny utrpení

Existují dvě roviny utrpení. Jednu vytváří náš vnitřní kritik, druhou naše nevědomé reakce na sebekritiku. Té první říkám mentální rovina, té druhé reakční rovina.

Většina z nás se snaží ukončit své trápení snahou v mentální rovině a změnou svého přesvědčení v podvědomé mysli. S pomocí správných nástrojů a technik lze takto sebekritiku výrazně oslabovat. Změna našeho přesvědčení však může být velmi únavná, složitá a obtížná.

Za prvé, není vždy jednoduché posoudit, které přesvědčení je to nejlepší. Můžeme si třeba myslet, že víc peněz a lepší práce nás učiní šťastnějšími, ale tato naše domněnka může být mylná.

Za druhé, naše podvědomá mysl obsahuje mnoho přesvědčení, podobně jako počítač obsahuje mnoho různých souborů a součástek. Nevíme, kolik přesvědčení v naší mysli je a jaké jsou mezi nimi vztahy, protože je nemůžeme vidět. Můžeme si myslet, že jsme změnili své negativní názory, ale ty ve skutečnosti nikam nezmizely. Je to jako v počítači: pokud vymažete nějaký soubor, ve skutečnosti nezmizí. Když víte, jak na to, můžete ho znovu obnovit. Nebudete se však pokoušet měnit soubory v systému, pokud nemáte jistotu, jak to správně provést, protože by to mohlo ovlivnit ostatní soubory a počítač by třeba přestal fungovat.

Za třetí, každá dílčí osobnost má svůj vlastní soubor přesvědčení, a proto mezi nimi nezbytně musí existovat určité neshody. Většina našich přesvědčení bude nadále ve vzájemném rozporu, bez ohledu na naši snahu je nějak změnit.

Sebekritika možná není ten hlavní problém.
Skutečným problémem je spíš způsob,
jak na sebekritiku reagujeme.

Tato kniha se zaměřuje na druhou rovinu utrpení, tedy na reakční rovinu. Naše trápení je většinou způsobeno našimi reakcemi. Když se snažíme s vnitřním kritikem bojovat a zabránit mu, aby se nám stále vměšoval do života, vytváříme vnitřní válku, ne mír. Když se stále zaobíráme sebekritikou, cítíme se hůř. O intenzitě našeho trápení rozhoduje to, jak na sebekritiku reagujeme.

V knize Pátá dohoda Don Miguel Ruiz a Don José Ruiz píší: „Skutečně spravedlivé je platit za každou chybu pouze jednou.“ Když porušíte zákon, jdete do vězení jen jednou. Za jeden zločin vás nezavřou několikrát. Když něco uděláte špatně, nechte vnitřního kritika, aby vám řekl svůj názor jen jednou – a žijte dál. Nemusíte se s ním dohadovat nebo své trápení ještě zhoršovat tím, že se budete několikrát trestat za to samé.

Myšlenky, které vytváří naše podvědomá mysl, nedokážeme nijak ovládat. Vznikají nahodile, a to i když zrovna na nic nemyslíme. Pokud přijmeme tuto skutečnost a zaměříme se na to, co ovládat dokážeme, tak vlastně žádný problém nevznikne. Nemůžeme sice vnitřnímu kritikovi zabránit v tom, aby na nás zaútočil, nemusíme však být oběť a věřit všemu, co nám říká. To, jak na sebekritiku budeme reagovat, si můžeme vybrat. A naše volba dokáže odstranit většinu našeho trápení.

O této knize

Tématem této knihy je osvojování zvyku racionálně nedůvěřovat. Ne vše, co nám mysl říká, je pravda, hlavně pokud jde o negativní vnitřní dialog a sebekritiku.

V první části knihy se dozvíme o tom, proč může racionální nedůvěřování vlastním myšlenkám významně zmírnit naše trápení. V prvních dvou kapitolách si ukážeme, jak zkreslené jsou naše myšlenky a jak se sebekritika stává naším zvykem. V dalších dvou kapitolách se naučíme rozpoznávat naše reakce na vnitřního kritika a zjistíme, co je a co není racionální nedůvěra.

V druhé části knihy (kapitoly 5–9) se naučíme, jak pochybovat o svých myšlenkách a jak si z racionální nedůvěry vytvořit zvyk. Většina doporučení v této knize souvisí s praxí vědomé pozornosti. Tuto praxi jsem rozdělil do jednotlivých kroků a každý z těchto kroků jsem podrobně popsal.

Na konci knihy je uvedený seznam těchto kroků. Doporučuji vám do něho podle potřeby nahlížet a vytvářet si své vlastní varianty. Pokud jde o laskavý přístup k sobě a o praxi vědomé pozornosti, neexistuje žádný jasně daný návod.

Je třeba si vytvořit postup, který vyhovuje právě vám osobně.

V této knize používám příklady z vlastního života. Protože jsem učitel, uvádím také mnoho postřehů z mých zkušeností se studenty a rodiči. Jména osob jsem samozřejmě pozměnil, abych chránil jejich soukromí.

Nyní se tedy budeme snažit pochopit, proč je tak důležité o svých myšlenkách pochybovat.

ČÁST I

Proč racionálně
nedůvěřovat

Jednou se mě při hodině matematiky moje studentka Nelly zeptala: „Jak se můžu odnaučit dělat chyby?“ Nelly většině matematických postupů rozuměla. Když jsem jí však dal opravený test, pokaždé mi řekla, že kdyby byla pečlivější, mohla mít lepší výsledek.

Časem jsem zjistil, že má sklon dělat chyby z nedbalosti, ale jak by se tomu mohla odnaučit? Položila mi složitou otázku, na kterou jsem nedokázal hned odpovědět. Lámal jsem si s tím hlavu: Proč jsem pečlivý já? Co dělám jinak? Jaký je můj tajný recept na pečlivost?

Zamyslel jsem se a pak jí odpověděl: „Zkus o svých myšlenkách pochybovat.“

Neberte své myšlenky
moc vážně

„Věřit sám sobě je jedna z nejhorších věcí,
kterou můžete udělat, protože si celý svůj život lžete.“

Don Miguel Ruiz, Pátá dohoda

Jsou ty šaty zlato-bílé nebo černo-modré? S tímto problémem si v roce 2015 lámal hlavu celý svět.

Začalo to tím, že si Cecilia Bleasdaleová vyfotografovala v Cheshire Oaks Mall severně od anglického Chesteru pruhované šaty, které si chtěla vzít na svatbu své dcery. Snímek pak poslala své dceři Grace, která žila ve skotském Colonsay, a zeptala se jí, co si o těch černo-modrých šatech myslí. Grace její otázku nechápala, protože na fotografii zřetelně viděla jen zlato-bílé šaty.

Odpověděla jí: „Mami, jestli si myslíš, že ty šaty jsou černo-modré, měla bys zajít k doktorovi.“

Po kratší debatě s matkou se Grace rozhodla ukázat snímek svému snoubenci, ale ani s ním se na barvě šatů nedokázala shodnout. Ten pak fotografii umístil na Facebook, aby se k barvě šatů vyjádřili jeho přátelé. Ani z toho však žádná jednoznačná shoda nevzešla a diskuse pokračovala dál. Někdo tvrdil, že šaty jsou černo-modré, jiní zase byli zastánci zlato-bílé kombinace.

Caitlin McNeillová, kamarádka obou snoubenců, musela na tu fotografii neustále myslet. Zajímala se o vědecké vysvětlení rozdílů ve vnímání barev. Proto ji publikovala na svém účtu s několika tisíci odběrateli na Tumblru a požádala je, aby jí tuto záhadu pomohli vyřešit. Sotva by ji napadlo, že se snímek přes noc stane virální záležitostí. Dostal se dokonce do světových médií a stal se internetovým fenoménem: 27. února 2015 se nakonec svět rozdělil na dva tábory: černo-modrý a zlato-bílý.

Byl jsem zrovna v kanceláři, když se o tom bavili moji kolegové. Legrační bylo, že mnoho lidí říkalo něco ve smyslu: „Myslíš to vážně, nebo je to vtip?“ Zástupci obou táborů si byli tak jistí barvami, které vidí, že nedokázali pochopit, jak někdo může tvrdit, že vidí jiné barvy.

Podle hlasování, které proběhlo na zpravodajském serveru Buzzfeed, více než dvě třetiny uživatelů odpověděly, že šaty jsou zlato-bílé. Jenže právě tato většina se mýlila. Šaty byly opravdu černo-modré. Cecilia si šaty dokonce vzala do televizního pořadu The Ellen Show, aby skutečné barvy viděli všichni a celá záležitost se tak uzavřela. Lidé, kteří byli Grace na svatbě a šaty viděli na vlastní oči, také potvrdili, že jsou černo-modré. Co se tedy stalo s fotografií a s naším vnímáním barev?

Podle videa z AsapSCIENCE bylo osvětlení zachyceného obrazu natolik špatné, že u lidí, kteří viděli pouze fotografii, vytvořilo iluzi barevné stálosti. Náš mozek automaticky přizpůsobuje vnímané informace (jako například barvy) tak, aby se v rozdílných podmínkách jevily podobně. Když je něco ve stínu, zdá se nám to tmavší, a proto náš mozek tento jev kompenzuje a barvy objektu ve stínu považuje za světlejší. V případě těchto šatů však náš mozek kvůli nedostatku potřebných informací nedokázal určit, jestli byl snímek zachycený venku za denního světla, nebo v místnosti s umělým osvětlením. Mozek to musel odhadnout a tento svůj odhad následně vyhodnotit. Proto došlo ke dvěma natolik rozdílným způsobům vnímání barev těchto šatů.

Vnímání skutečnosti není totéž
co skutečnost sama. To, co si nějak vykládáme, není totéž, co vidíme.

Náš mozek neustále produkuje nějaké domněnky. Ale tyto domněnky nejsou vždy pravdivé. Jsou založené na našich očekáváních a minulých zkušenostech. Můžeme tedy přijímat stejné informace za stejných okolností, ale přesto je vnímat rozdílně. Naše vnímání utváří naši realitu, ale tato realita nemusí odpovídat skutečnosti. Můžeme být přesvědčení o tom, že máme pravdu, a přesto se mýlíme.

Vnímání sebe sama funguje stejně. Posuzujeme sami sebe na základě vlastních přesvědčení a domníváme se, že nemáme žádnou hodnotu, ale kolik z takových myšlenek se zakládá na pravdě?

Většina myšlenek je předpojatých

V knize The Art of Thinking Clearly (Umění jasného myšlení) autor Rolf Dobelli vysvětluje různé druhy kognitivních (poznávacích) chyb, kterých se může naše mysl dopustit. Jde například o tyto chyby a zkreslení v úsudku:

•Konfirmační zkreslení: Sklon využívat informace, které potvrzují naše přesvědčení, a ignorovat informace, jež jsou s našimi stávajícími názory v rozporu.

•Zkreslení dané dostupností: Sklon věřit v to, že něco je pravda nebo že se něco stane, protože jsou tyto informace v naší paměti dostupné.

•Asociační zkreslení: Sklon spojovat dvě věci nebo události, které nemají žádnou souvislost.

•Kotvení: Sklon spoléhat se na první informaci, kterou jsme slyšeli, a rozhodovat se podle ní.

•Kontrastní efekt: Sklon vidět něco v lepším nebo horším světle tak, že to porovnáváme s kontrastním objektem.

U lidí s nízkou sebeúctou právě tato zkreslení znesnadňují napravování negativního vnitřního dialogu. Tito lidé budou mít sklon vyhledávat a vykládat si informace tak, aby potvrzovaly jejich méněcennost a nedostatečnost (konfirmační zkreslení). Budou si svou hodnotu spojovat s událostmi, které s nimi nemají nic společného (asociační zkreslení) a posuzovat sami sebe na základě negativních vzpomínek z dětství (zkreslení dané dostupností). Budou mít také sklon porovnávat se s někým, o kom jsou přesvědčení, že je lepší než oni (kontrastní efekt) a rozhodovat se o pravdivosti či nepravdivosti něčeho podle první informace, kterou uslyší (kotvení).

Ale odkud tyto informace obdrží úplně poprvé? Ze své předpojaté mysli.

Žádné dvě situace nejsou
stejné, bez ohledu na to,
jak velmi si mohou být podobné.

Na základě minulých zkušeností se nedokážeme správně vnímat, protože jsme předpojatí a neobjektivní. Jenom proto, že jsme neměli šťastné dětství, přece nemusíme být nešťastní i teď. To, že jsme nenaplnili očekávání svých rodičů, neznamená, že nás nemůže mít nikdo rád nebo že jsme neschopní. Většinu svých přesvědčení o sobě jsme si vytvořili v dětství na základě svého omezeného chápaní světa kolem nás. A tato přesvědčení jsou chybná, nebo přinejlepším zastaralá. Nemá smysl se jich stále slepě držet.

Platí to i pro přesvědčení pozitivní. Přesvědčení vám brání vidět to, co je skutečné. Kdykoli porovnáváme nynější okamžik s něčím z minulosti a posuzujeme ho podle toho, překrucujeme pravdu. Přesvědčení, že se nám bude vše vždy dařit, protože za sebou máme dlouhou řadu úspěchů, vede k samolibosti.

Pravdou však je, že všechno je nestálé. Nic nezůstává neměnné. Květiny zvadnou. Naše těla stárnou. I naše myšlenky a pocity se časem vytrácejí. Pokud přijímáme konzervativní pojetí sebe sama, ztrácíme se v minulosti a nedovolujeme si být jen tím, kým jsme v současnosti.

Mysl používá „dvojí metr“

Vnímání není různé jen u různých lidí. Stejnou věc může rozdílně posuzovat i jednotlivec. Tento „dvojí metr“ má původ v protichůdných názorech a přesvědčeních, které mají naše dílčí osobnosti. Jedním z nejjasnějších příkladů u lidí s nízkou sebeúctou je rozdíl ve způsobu, jak se chovají k sobě a jak k ostatním.

Většina z nás si neustále hlasitě nestěžuje na to, jak zlí a špatní jsou ostatní lidé. Když to někdo dělá, pomyslíme si o něm, že je neslušný, hrubý a neomalený. Uráží city ostatních lidí. To naprosto chápeme, ale pokud jde o sebekritiku, provozujeme ji tak často a bez zábran, že si už ani neuvědomujeme, jak přísní jsme sami na sebe. Není snad sebekritika neslušná vůči nám a neuráží nás? Samozřejmě, že je – přesto na nás vnitřní kritik neúnavně útočí.

Když někdo udělá chybu, rychle mu ji odpustíme a snažíme se ho omlouvat. Pokud však stejnou chybu uděláme sami, náš vnitřní kritik ji nesmyslně zveličí a my se cítíme provinile, a to často dlouhou dobu. Negativním myšlenkám o sobě věříme, ale jiným lidem neměříme stejným metrem jako sami sobě.

Většina z nás se chová mnohem
laskavěji k cizím lidem než k sobě.

Naše vnímání se zakládá na tom, co si přejeme vnímat, nikoli na pravdě. Naše mysl používá dvojí metr: jedním poměřuje své chování vůči ostatním, druhým naše chování k sobě samým. Když se chováme hezky k ostatním, jsme oblíbenější, a proto ze sebe máme dobrý pocit. Takové chování má tedy svůj účel. Když se však máme chovat hezky sami k sobě, myslíme si, že jsme sobečtí. Proto raději dáváme lásku ostatním a přijímáme ji od nich, než abychom ji dávali sobě, přestože máme stejnou schopnost milovat i sami sebe.

Když používáme dva různé metry, znamená to, že ostatní jsou vždy úspěšnější, bohatší, zdravější, šťastnější a tak nějak lepší než my. Pokud někdo vydělává méně než my, omlouváme to tím, že si myslíme, že má v životě jiné skvělé věci (například skvělé vztahy nebo radost ze života), nebo předpokládáme, že bude vydělávat víc v budoucnosti. Jestliže nedosahujeme svých cílů, obviňujeme se z lenosti, nedostatku talentu nebo neschopnosti využít příležitosti, které se nám naskýtají. Dokud se porovnáváme s ostatními, nikdy se nemůžeme cítit jako vítězové, protože neposuzujeme sebe vůči jiným lidem spravedlivě.

Očekáváme, že máme být úspěšnější než lidé kolem nás, jenže měřítko naší úspěšnosti je vždy mnohem přísnější než měřítko, kterým poměřujeme úspěšnost druhých. Jak tedy můžeme věřit našim myšlenkám, když jsou tak předpojaté a nespravedlivé?

Slova jsou jen symboly

V knize Pátá dohoda nás autoři nabádají, abychom vůči svým myšlenkám byli skeptičtí, protože slova jsou symboly a symboly nejsou pravda. Když o sobě v duchu prohlásíte „za moc nestojíš“, zakládají se tato slova na tom, jaký význam přisuzujete obratu „za něco stát“. Může to pro vás například znamenat:

•Dobře se starat o své děti.

•Být milionář.

•Mít někoho, kdo vás miluje a chápe.

•Dělat něco významného, co mění svět.

•Být u všech oblíbený.

Pro někoho jiného obrat „za něco stát“ může znamenat něco úplně jiného. Všechno, co si o sobě a ostatních myslíme a čemu věříme, že je pravda, je jenom náš názor nebo úhel pohledu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zatočte se svým vnitřním kritikem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.