Roman Cílek

Copak jsem Bůh?

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8999-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9000-0 (mobi)

Vzdechy jsou tišší…

Noc jako korálek.

No… až na to, že se naplnily hrozby obláčkových šarlatánů z televize, kteří věštili cosi jako přechod tlakových front a tím bůhvíkolikátý stupeň rizikových faktorů. Pročež se ischemici dusili, nízkotlakaři si připadali, jako když se sami sobě jenom zdají, vysokotlakaři se potili a všem ostatním, kteří si mysleli, že mají zdraví celkem v richtiku, bylo také nanic.

Věru, pěkná to byla noc, jarní, skoro máchovská.

Až na to, že špatně spal i vrah, protože stále musel uvažovat nad tím, zda tehdy před pár dny někde neudělal osudovou chybu, a v horečnatém snu se mu dokonce zjevily obrysy šibenice. Zděsil se a hrůzou zařval do noci, přestože v bdělém stavu byl občanem znalým a věděl, že hrdelního trestu se obávat nemusí, i kdyby zamordoval třeba ještě dalších deset lidí. Vykládej však snu o několik desetiletí staré novele trestního zákoníku!

Skvělá noc.

Až na to, že žena, která mínila v nadcházejícím ránu z vlastní vůle uzavřít svou neveselou životní pouť, přemítala kromě všeho jiného také o tom, co si pro tuto neopakovatelnou příležitost vezme na sebe. Co navrch a co dospod. A když se konečně rozhodla, ještě před půlnocí vstala z postele a šla přemáchnout jeden z kousků prádla. Nestačí to doschnout, napadlo ji zvykově, ale pak usoudila, že na tom tentokrát pramálo záleží.

Noc, která neměla chybu.

Až na to, že nemladý již muž, který onu ženu miloval a ač byl od ní vzdálen, s podvědomou jistotou tušil její úmysly. Nespal, dokonce spát ani nechtěl. Byl sám, ostatně už dlouho byl stále jen sám. Celé hodiny hleděl na bílou prázdnou stěnu, odkud před časem bůhvíproč sejmul všechny obrázky. A také v duši měl prázdno. Jednou kdesi četl, že setrvalá samota má takovou moc, aby vás rozložila na atomy, spolkla a poté zase vyplivla, ale jako někoho úplně jiného. Třeba na tom něco je, pomyslel si, ale nechtělo se mu tím hlouběji zabývat. Zabíjel čas všemožnými způsoby. Nejčastěji rozpolceně hrál sám se sebou šachy, a ve chvílích odpočinku, kdy čekal na tah pomyslného soupeře. Seděl v křesle, kouřil, pil rum, protože se chtěl natvrdo opít, a bál se, především se bál, bál se svého bdění, ale bál se i usnout, protože se bál spánku, a také se bál, to nejvíc, že když dojde k tomu, co očekává, že se stane a čemu nemůže zabránit, on sám přijde zřejmě s konečnou platností o rozum.

Což se posléze i stane.

Rozhodne se totiž, že vezme spravedlnost do svých rukou a stane se vrahem. Úlevněji, a tudíž přijatelněji řečeno: popravčím vraha.

Ach ano, jarní, skvělá, bezchybná to byla noc, podobající se korálku.

***

Před ránem si muž dopřál ještě jednu partii. Prohrál ji.

Nezadržitelným aljechinovským náporem přes pravé křídlo ho porazilo jeho druhé Já, to horší, to silou vůle aspoň dočasně zatlačované do pozadí. Zlým znamením byla ta porážka, usoudil a zahleděl se na šachovnici. Viděl, a nyní už i chtěl vidět svět černobíle, a právě šachovnice byla v tom směru zhmotněním jeho představ. Černá a bílá. Noc a den. Láska a nenávist. Život a smrt. Začal jednu po druhé skládat figurky do krabičky. Pečlivě dodržoval hierarchii. Na dno patřili pěšáci, do vrstvy nad nimi si šli po úporném boji odpočinout střelci, věže a koně. Následoval král. S dámou, jíž si vážil ze všech nejvíc, se nejdříve prsty polaskal, než ji opatrně položil úplně navrch.

Hotovo.

Krabičku pak nechal na stole, aby ji měl stále nablízku. Nebyla totiž jen tak obyčejná, běžně někde zakoupená. Nechal si ji podle vlastního návrhu vyrobit od uměleckého truhláře, kterého kdysi, když se ještě aspoň tu a tam stýkal s lidmi, poznal v hospodě. A na víčko si technikou odlišnosti barev dřeva, o níž byl truhlářem poučen, že se tomu říká intarzie, nechal vepsat dva řádky:

Vzdechy jsou tišší, vzruchy méně patrné.

„Co to znamená?“ zeptal se ho tehdy ten šikovný řemeslník. Řekl, že neví.

A vskutku nevěděl, spíš jen tušil.

***

Přes zaprášené okno ho pozdravil paprsek slunce. Vítej do jitra!

Podíval se na hodinky a s pocitem chvějivého neklidu, protože věděl, že po dnešku již nic nebude takové, jako bylo doposud, se začal chystat na cestu. Ze zamčeného šuplete stolu vyňal obálku s úsporami. Prvně hodlal vzít s sebou jen část, pak si uvědomil, že není jisté, zda se sem nevrátí až za dlouhou dobu, případně již nikdy, a uložil tedy obálku i s celým jejím obsahem do svého zavazadla. Ještě předtím si do peněženky odpočítal z paklíku bankovek tři tisícovky. Snad to bude na běžné výdaje stačit, zvažoval, ale potom přidal k těm třem ještě jednu. Pro jistotu, řekl a hned poté se poopravil: spíš jaksi pro štěstí.

Pohodil hlavou.

To když mu přišlo na mysl, že oba tyto pojmy se v jeho pohledu překrývají: jistota činu rovná se štěstí.

Přípravy mu trvaly jen pár minut. Oholil se a oblékl na sebe to nejlepší, co měl. Zašel si ještě pro kabát, a když míjel v předsíni nástěnné zrcadlo, náhodně tím směrem pohlédl – a zarazil se. Úsměv, který v lesklé ploše zahlédl, ho překvapil: byl to totiž jeho vlastní úsměv. Připadlo mu to jako záblesk vzdáleného času, ozvěna čehosi dávno již ztraceného.

Kdy asi naposledy…?

Ale houby, co na tom záleží?!

Usmíval se, protože nyní už bylo konečně ráno, protože již nemusel žebronit o milosrdné požehnání spánku, a především se usmíval, protože byl rozhodnut, přestal se zmítat v bolavých pochybnostech a tušil, co se stane za hodinu, za dvě, během tohoto jednoho jediného dne. Dokonce již také věděl, jak tuto svou finální akci, jež mu svým výsledkem, o němž nepochyboval, dopřeje jistotu účinku, přesněji a bez pentliček řečeno tedy jistotu pomsty, sám pro sebe nazve.

Ten název se mu moc líbil: Tah dámou.

***

Město, kam dojel, ho před nádražím přivítalo mrholením.

Většinu dopoledních chodců kolem to štvalo. Jeho ne.

Dokonce nastavil dešti obličej. Doteky kapek v něm vyvolávaly pocit, že jeho tvář jemně hladí čísi prsty. Ne ovšem lecjaké prsty, ale prsty neomylně ženské. A ne ovšem prsty lecjaké ženy, nýbrž jen a jen prsty té, od níž si doteky již dlouho a bohužel marně tolik přál. Marnost, která již časně ráno nabyla nevratné podoby. Následky dobrovolného skoku devětačtyřicetileté Magdaleny Všetečkové na dno bývalého lomu, kde se o dílo zkázy postaraly především ostré, k nebi trčící výčnělky odlomených kamenů, byly neslučitelné se životem, jak vžitou formou zaznamenala osádka zdravotnické záchranky, která již neměla koho a co zachraňovat.

Muž, který kráčel ulicemi města, to zatím nevěděl. Vlastně nevěděl i věděl.

Byl si jist tím, že se to stane, a stávalo se poté jen otázkou času: pokud by Magdalena, jíž říkal Leona, neučinila to, co učinila dnes ráno, učinila by tak zítra, pozítří, za týden…

Co na tom záleželo?

Déšť pozvolna ustával a pohyb lidí v ulicích houstl. Muže, který jako kdyby právě nyní vystoupil z ulity své osamocenosti a vlastně se tím znovu narodil, to svým způsobem okouzlovalo. Pročež se rozhodl jít pěšky. A také zde ve městě již dlouho nebyl, nevyznal se ani v systému zdejší hromadné dopravy a nemínil se takovými nepodstatnostmi rozptylovat, protože jeho myšlenky byly zaměřeny zcela jiným směrem. Takže šel a šel. A mířil najisto. Tu adresu, ten jediný záchytný bod, od něhož se mohl v rámci plánu, jemuž přiřkl název Tah dámou, odpíchnout, měl uloženu v paměti. Hluboko v paměti. Stejně hluboko jako na dně jeho cestovního zavazadla byla uložena do kusu hadru zabalená pistole, kterou před lety v hospodě potajmu odkoupil od špatně česky hovořícího muže bůhvíodkud.

Ještě nikdy z té zbraně nevystřelil.

Ale uměl to, kdysi přece také sloužil na vojně, a dnes byl odhodlán se spouště dotknout a rázně ji přitáhnout směrem k sobě.

***

Dvaadvacet, čtyřiadvacet, šestadvacet… Tak to tedy našel!

Ostře dolů směřující žižkovskou ulicí se rozléhal vřískot zdejší vícebarevné omladiny a stěny činžáků byly ozdobeny četnými projevy lidové tvořivosti sprejerů. Dům, ke kterému mířil, se od ostatních lišil snad jen tím, že vchodové dveře byly napůl vyvráceny z pantů, takže nebylo možno je zamknout. Díky, vandalové, pomyslel si muž a vešel dovnitř. Minul vítací špalír přecpaných a nevoňavých popelnic a vystoupal do druhého patra. Dveře vlevo nenesly žádné označení. Vpravo tomu bylo jinak a na papírku v plechovém rámečku bylo tiskacím písmem a rukou neumělou napsáno jediné slovo: Kyndl.

Alois Kyndl, doplnil si muž také křestní jméno.

A přidal osobnostní zhodnocení: vrah Alois Kyndl. Odkašlal si a zazvonil.

Žena, která mu po chvíli vyjednávání přes škvíru nad zajišťovacím řetízkem přece jen otevřela, nebyla zase až tak moc dámou, jak by se mu to pocitově hodilo, spíš stylově zapadala do zdejšího prostředí. Věku neurčitého, s rysy poznamenanými sebeláskou, požitkářstvím i chtíčem, to vše v protikladu vůči selsky zdravé plnosti jejího těla.

„Vy jste opravdu Lojzův bratr?“ zeptala se.

„Bratranec,“ opravil ji. „Už jsem vám to říkal. Naše matky byly sestry, i když… no, na tom nezáleží. Ani jedna z nich již nežije, aby mi to sem přišly dosvědčit.“

„Ale on… on tu Lojza fakt není. Přísahám. Máme jen dva pokoje a příslušenství, můžete se všude podívat.“

Zavrtěl hlavou. „Děkuji, ale nechci se nikam dívat. Předpokládal jsem, že se nebude zdržovat doma. A vy jste, prosím, jeho nová manželka?“

„Ne, to ne. Jmenuji se Adamcová. Jiřina Adamcová. My spolu nyní… žijeme.“

„Jak dlouho?“

„Zatím jen tak na zkoušku,“ usmála se, ale příliš se jí to nepodařilo, „pár týdnů.“

„Máte ho ráda?“ zeptal se.

Zaskočil ji tou nečekanou otázkou: „Cože?! Proč vás to zajímá? V našem věku už se to přece takhle…“

„Nebere?“

„A co…?!“ rozohnila se najednou. „Velké životní lásky, drahý pane, mám už za sebou a dopadlo to většinou na houby, nechci-li se vyjádřit sprostě. Ale teď s Lojzou… no, on je sám, já sama, vztah z rozumu, dalo by se říct… Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ přikývl a požádal: „Mohu se u vás posadit?“

„Jistě. Ale vy… vy tu na něho chcete čekat?“ Neodpověděl jí, vybral si jednu ze židlí, sedl si, na klín přitáhl své cestovní zavazadlo a hrábl rukama dovnitř. Z obálky s penězi bez počítání vytáhl hrst tisícikorun, srovnal bankovky do úhledného štůsku a položil na jídelní stůl. Pak sáhl do nitra brašny ještě jednou, z hadru vybalil matně se lesknoucí pistoli a i tu umístil na desku stolu.

„Budeme vyjednávat, paní Adamcová,“ řekl. Zaraženě hleděla na jeho počínání.

Peníze ji poznatelně zaujaly, pistole se zalekla.

„Co… co chcete? O co vám jde?“ vyhrkla a zkřížila ruce přes dmoucí se ňadra: skoro jako kdyby se obávala, že se ten divný host bude dožadovat jejího těla.

On však jen položil otázku: „Kam zalezl?“

„Co tím myslíte?“

„Chci vědět, kde ho najdu?“

„Koho? Lojzíka…?“

„Jistě. Aloise Kyndla hledám. Koho jiného?“

„Já… já nevím, kde je.“

Zavrtěl hlavou. „Nevěřím vám. Musíte o tom něco aspoň tušit. A povíte mi to. Máte dvě možnosti. Po dobrém,“ ukázal na bankovky, „nebo jinak,“ ukázal na zbraň.

„Ale to přece nemůžete…“

„Můžu,“ přerušil ji. „Dokonce musím.“

Myšlenky, které se Jiřině Adamcové hnaly hlavou, jí do obličeje přidaly pár vrásek. „Já vím, že Lojza není nějaký andílek, leccos má možná z minula i z nedávna na triku, ale přece jen… Co mu chcete udělat?“

„Vyřídit účty. Sám za sebe, ale hlavně za jiné. Za živé, mrtvé a skoro již mrtvé. To je vše.“

„Tomu nerozumím.“

„Nevadí. A je to pro vás možná i lepší,“ poznamenal, ale poté už přidal na důrazu a pohlédl jí do očí: „Ale dost řečí! Kde je?“

Adamcové docházelo, že ten člověk myslí vše, co říká, úplně vážně. Strach se jí zhmotňoval v kapky potu. Z obličeje si je otřela cípem blůzy a bylo jí v té chvíli lhostejné, že tím odhalila nahý kus svého zaobleného těla.

„No tak?!“ popohnal ji.

Cítila se být přitlačena ke zdi. „Půjčil si,“ řekla, „půjčil si od známých takový… domek v zahrádkářské osadě.“

„Kde?“

„Kousek za městem. Při staré karlovarské silnici. Ale špatně se to tam hledá.“

„Vy jste tam za ním někdy byla?“

„Jo, jednou jo.“

„Dobrá,“ rozhodl se, pistoli schoval do kapsy a peníze přistrčil k Adamcové: „Tohle si vezměte a schovejte. Jsou jen vaše, nemusíte se o ně s nikým dělit a berte je jako odměnu za doprovod. Dovedete mě tam.“

„Ne, to ne! Lojzík by mě…“

„Nic vám neudělá. Nemusí o tom ani vědět. Chytíme dole na hlavní ulici taxíka, dojedeme k osadě, ukážete mi ten domek, já zaplatím drožkáři také zpáteční jízdu a on vás doveze sem domů. Za hodinku jste zpátky a můžete začít s bezstarostným utrácením.“

Byla to dobře zvolená pointa.

Žena s povzdechem přijala to, co se má stát, za danou věc. Karel Marx to kdysi mistrně a snadno zneužitelně definoval slovy, že svoboda je poznaná nutnost.

„Potřebuji si ještě skočit na záchod,“ oznámila.

„Máte mobil?“ zeptal se.

„To mám. Proč?“

„Kde je?“

„Támhle,“ ukázala na stolek u okna.

Zkontroloval si to pohledem a pokynul jí: „Dobrá, tak běžte.“

„Děkuji vám,“ řekla – a v dané situaci to zaznělo až komicky.

***

Taxikář pocházel z druhu těch, co plkají.

Plkal již na Žižkově, plkal i cestou přes centrum města, plkal v Hostivicích a Jenči. Mělo to svou výhodu. Ti dva na zadních sedadlech se díky tomu nemuseli spolu bavit. Ostatně ani nebylo o čem: role byly rozdány. Řidič je podle ženiných pokynů dovezl na okraj osady, Jiřina Adamcová rezignovaně nasměrovala ukazováček k třetímu domku v pravé řadě a dalo se na ní poznat, že se ze všeho nejvíc těší na chvíli, kdy odtud v tichosti vypadne. Muž vyřídil s drožkářem platbu a přidal slušné dýško.

Paní Adamcová se rozloučila podáním ruky a skoro koketně přidala pokárání: „Ani jste se mi, pane, nestačil představit.“

Zaváhal.

Mohl říci cokoli, ale řekl pravdu, protože na tom nyní už nezáleželo: „Jmenuji se Jan Brandejs.“

***

„Brandejsi, Honzo – jsi to ty?!“ zalapal po dechu chlapík, který až do té chvíle jen tak v trenýrkách a tričku ležel na gauči a sledoval v televizi fotbalový přenos.

„Ano, Lojzo, jsem to já.“

„A proč… proč přicházíš… takhle? Mohl jsi přece zaklepat a ne rovnou vyrážet ty fórové dveře.“

„Chtěl jsem tě překvapit.“

Alois Kyndl se nehezky ušklíbl: „Jo, překvapit! Tak to se ti povedlo. A kdopak ti poradil, kde mě…? No jasně, ta děvka ze Žižkova, svině jedna hnusná! Však já jí to spočítám.“ Posadil se, ovladačem vypnul televizi a oči mu těkaly z místa na místo.

Někde tu má zbraň, vyčetl z toho Brandejs.

V kapse bundy o to pevněji sevřel hlaveň pistole.

„Když už jsi tady, taky mám pro tebe jedno překvapení,“ pomalu se rozhovořil Kyndl a slovo od slova to znělo zlomyslněji. „Moje bejvalka Magdalena Všetečková, kterou jsi tak nóbl překřtil na Leonu a nikdy sis na ni nepřestal myslet, spáchala sebevraždu. Před chvílí mi volala její teta, u které v poslední době bydlela.“

„Jak?“

„Co… jak?“

„Jak se zabila?“

„Já se zase tak moc nevyptával. Prý skočila do lomu.“

„Do lomu…? Tak to už je třetí,“ ztišele k tomu poznamenal Brandejs, do očí se mu při představě toho, co se dozvěděl, draly slzy, ale ze všech sil se je snažil pozdržet a přetavit nápor bolesti v odhodlání.

„Jaká třetí? Nerozumím ti.“

„Ale rozumíš a počítat snad umíš. Třetí člověk, kterého jsi tak či onak připravil o život. A pořád si myslíš, že ti to může projít? Mýlíš se. U soudu bys možná leccos ukecal, ale u mě ne. Příliš zblízka jsem všeho byl svědkem. Musím tě zastavit, Lojzíku. Kdybys zůstal naživu, mohl bys páchat další zlo. Je konec. S tebou a asi i se mnou, ale mně už na životě dost málo záleží.“

Vyndal z kapsy pistoli.

„Co blbneš?“ vykřikl Kyndl a zvedal se z gauče.

„Zůstaň na místě,“ pokynul mu Brandejs hlavní pistole.

„Nééé!“ zakňučel muž v trenýrkách a tričku, když si v očích svého popravčího přečetl rozsudek.

Brandejs si přál, aby mu ho bylo aspoň trochu líto. Cítil by se tím o něco lidštěji. Ale nebylo tomu tak: vnímal v sobě jen pohrdání. Navzdory tomu však ve chvíli, kdy zamířil zbraň na levou část obnaženého Kyndlova hrudníku a hned poté stiskl dvakrát za sebou spoušť, zavřel raději oči. Vše, úplně vše, vidět přece jen nechtěl.

***

Odhodil zbraň na podlahu a ani ho nenapadla myšlenka na nějaké stírání otisků. Odešel. V poloprázdné zahrádkářské osadě si ho nikdo nevšiml. Po staré karlovarské silnici šel potom kilometr dva pěšky, pak si mobilem přivolal taxíka a za neřestný peníz se nechal odvézt až domů. Tenhle řidič byl na rozdíl od předchozího nemluva, což Brandejsovi umožnilo přehrát si v paměti celý ten dlouhý příběh, k němuž před hodinou v samozvané roli kata připsal další a tak trochu finální kapitolu. Věděl, že ho již ve zbytku dnů života nečeká nic dobrého a tohle jsou možná poslední chvíle, kdy může sám o sobě rozhodovat.

„Tady zastavte,“ řekl řidiči u cíle cesty.

Napadlo ho, že tímhle příkaznickým tónem s ním brzy budou mluvit jiní.

***

Vstoupil do bytu a nerozhodně se posadil ke stolu. Co teď?

Na co čekat?

Sáhl po šachovnici a navykle po ní rozložil figurky. Zadíval se na ty dvě protilehlé, k boji připravené sestavy, ale myšlenky mu unikaly jinam. Přece jen se nyní, kdy už se nic nedalo vzít nazpět, obtížně smiřoval dosud bezúhonný osmapadesátiletý invalidní důchodce Jan Brandejs s tím, že poprvé zabil člověka. Jen čím dál víc slábnoucí útěchu mu nabízela úvaha o tom, že ten mrtvý se svými činy sám připravil o právo na život. Bratranec Alois Kyndl. Nikdy si s ním neporozuměl, i když jejich matky by si to jako sestry přály. Těžko říct, kdy a jak se všechno zvrtlo, o tom se asi budou radit jiní, ale Lojza, protloukající se všelijak a kšeftující se vším možným, se prostě dal na cestu, jejíž křivolaké zákruty lemovaly zlé, velmi zlé činy. A nikoli jen takové, které by byly v drsném prostředí dravého polosvěta vynuceny okolnostmi. Lojza si v ubližování, jímž se – zřejmě – mstil za své neúspěchy, za své niterné nezakotvení, za to, že se nenarodil v movitější rodině, za to, že není chytřejší a schopnější než jiní, začal prostě libovat.

Doslova libovat.

„Každý má nějakého koníčka,“ zasmál se jednou, když mu Brandejs cosi vyčítal.

Zlo se podobá víru pod přepadovou hranou divokých peřejí: nezadržitelně do sebe vtahuje další a další oběti. Alois Kyndl, až dosud, jak již řečeno, kšeftující s čímkoli, přešel na sortiment ze všech nejvýbušnější. Drogy.

Prvně jenom ty, jimž se říká měkké, pak už i přitvrdil. A také, nepočítáme-li současnou paní Adamcovou ze Žižkova – dvakrát žil se ženami ve společné domácnosti a dvakrát jimi byl z pochopitelných důvodů opuštěn. Sám dítě nezplodil, na zachování lidského rodu a vylepšení demografické křivky v této zemi kašlal. S poslední, vlastně tedy de facto předposlední družkou Magdalenou Všetečkovou, kterou zlomyslně a tak trochu pro vlastní pobavení přebral Brandejsovi, vyfasoval dvojčata: čerstvě plnoleté chlapce Petra a Pavla. Hurá, mám postaráno o dealery do prostředí jejich vrstevníků, pomyslel si Kyndl. Kluci byli ve věku, kdy se lační po zážitcích i přivydělání na osobní útratu, a tak se mu jeho záměr povedl.

Povedl – leč s následky připomínajícími antické drama. Petr zanedlouho sám propadl drogám a při divokém feťáckém mejdanu se natolik předávkoval, že už mu opožděně přivolaní doktoři nemohli pomoci. Z Pavla, který pouze prodával, ale nepožíval, jak se o tom píše v protokolech, se pod vlivem této události stal mstitel. Oznámil svému nehodnému otčímovi, že s ním ve všech směrech končí a hodlá ho udat. Dvakrát se porvali a poté již Kyndl nemínil čekat na to, co chlapec udělá. Pod falešnou záminkou vylákal Pavla Všetečku kamsi na periférii a beze svědků a jakýchkoli zanechaných stop, tedy z jeho hlediska šikovně, ho tu utloukl železnou tyčí.

Finito.

Pro paní Všetečkovou se život stal obtěžující zbytečností.

Aloise Kyndla nenáviděla a cestu k Brandejsovi, který ji nikdy nepřestal milovat, odmítla. Chtěla už jen umřít, a tak se také zařídila. Uvažovala nad prášky, ale nakonec bůhvíproč zvolila skok do opuštěného lomu.

***

Po chvíli váhání Jan Brandejs, kdysi strojírenský technik, nyní popravčí vraha, přece jen rozehrál partii. Dobral se však pouze k sedmnáctému tahu. S rukama v poutech a v neurvalém sevření zakuklenců se špatně hrají šachy.

„Víte, co jste spáchal?“ zeptali se policisté při prvním výslechu.

„Ano,“ odpověděl jim bez vytáček a s přesvědčenou jistotou, na kterou ze své běžné praxe nebyli zvyklí:

„Ano, vím to: zabil jsem chlapa, který si to zasloužil a kterého jsem zabít chtěl.“

„Uvědomujete si, jaké to pro vás bude mít důsledky?“

„Samozřejmě.“

Blázen, pomysleli si o něm. Jako by mu vůbec nezáleželo na tom, co se s ním a kolem něho bude dít dnes, zítra, za měsíc, při vyšetřování, ve vazbě i před soudem. Ale nebylo tomu tak. Jedna záležitost, o které však zatím nemluvil, Brandejsovi velmi ležela na srdci. Přemýšlel o tom, zda mu ve vězení dovolí mít šachy. A ne lecjaké, nějaké erární šachy. Měl na mysli svou šachovnici, své mockrát osahané figurky a svou krabičku s nápisem, že…

No, však víme, co tam bylo napsáno. Že vzdechy jsou tišší.

A že vzruchy méně patrné.

Travič studní

Poslední úsměvný zážitek v souhrnném výčtu toho říjnového dne, který – ač to Tomáš Hanzlík zatím netušil – odstartuje přehršel složitostí, ho čekal někde, kde by to snad ani nečekal: za volantem auta v ranní dopravní špičce. Zablokován v ucpané jednosměrce bublal Hanzlík návaly vzteku, protože se blížil okamžik, kdy se bude muset omluvit za zpoždění na schůzce, která pro něho měla kromě jiného i živitelský charakter. Bublal však jen do chvíle, než si povšiml nálepky na zadním okně nikoli zánovního vozu, který popojížděl v trpitelské koloně před ním: „Prosím, netrub na mě, že jedu pomalu! I bez tebe jsem naštvanej, že nemám prachy na lepší auťák.“

Zatroubil na toho vtipálka.

Jen tak pozdravně a s přátelským mávnutím ruky.

Pak se chopil mobilu a zavolal mužskému, který na něho bude ve své advokátní kanceláři čekat o pár minut déle, než by se dle dobrých mravů slušelo. Vyslovil omluvu a ocitoval mu obsah cedulky z auta, které se skokově pohybovalo před ním.

Zasmáli se tomu oba.

Poté však JUDr. Petr Sedmidubský připojil k uvolněně vedenému hovoru varování: „Obávám se, Tomáši, že já ti na oplátku žádné veselé vyprávění nechystám. Ale i tak tě to bude zajímat. Tudíž se sem doprav, jak nejrychleji to půjde. Musím pak naklusat k soudu.“

Nuže, nějak to Hanzlík s tou dopravou zvládl.

Obdržel poté vyhlášeně skvělou barevnou kávu z čarodějné minikuchyňky advokátovy asistentky Lidušky, usedl a dal najevo, že je připraven naslouchat.

„Kývneš-li mi na souhlas, Tomáši, mám pro tebe zvláštní zadání,“ oznámil Sedmidubský majiteli pátrací agentury, s nímž ho v rámci občasné spolupráce pojilo četnými peřejemi i slepými rameny naší divoké doby ověřené přátelství. „A musím ti na rovinu říct, že se o tu zakázku, která není zrovna za hubičku, snaživě ucházel také tvůj konkurent Josef Majerčík.“

„Pepa Majerčík není konkurent, ale podrazák,“ utrousil Hanzlík a olízl lžičku.

„Nic jsem neslyšel. Vaši vzájemnou nelásku, která má kořeny ještě v dobách, kdy jste oba sloužili u kriminálky, posuzovat nehodlám,“ advokátsky se k tomu vyjádřil advokát. „Podstatné je, že jsem si vybral tebe.“

„Fajn.“

„Čekal jsem, že se zeptáš, proč jsem se tak rozhodl.“

„Proč ses tak rozhodl?“

„Jednak se s tebou bavím raději než s drsanem Majerčíkem. A jsou tu i dva ryze věcné důvody. Majerčík se nezajímá o historii, ty naopak ano. Majerčík vyrostl v Praze na Vinohradech, kdežto tvé mládí poznamenala západní část českého pohraničí, kterého se ta věc trochu týká.“

„Trochu? Co je to za řeč, doktore? Nechceš už to celé vybalit? Říkal jsi mi do mobilu, že tě čeká jednání u soudu.“

„Máš pravdu. Takže to vezmu stručně. Potřebuji najít jednoho… no, řekněme, že potomka, kterého bych z pověření svého klienta potěšil nadějí na vcelku slušné dědictví. Ale skoro nic o tom potomkovi nevíme. Dokonce ani to, zda žije, nebo jestli je to kluk či holka.“

„Děťátko, které se někam zaběhlo?“

Doktor Sedmidubský se zasmál. „Nevím, Tomáši, zda se dá mluvit o děťátku. On by ten jedinec, o kterém se bavíme, mohl být teoreticky třeba i tvým otcem.“

„Nebo, jak jsi naznačil, možná také matkou, ne?“

„Jo, to taky.“

„Ročník narození?“

„Šestačtyřicet. Koncem zimy.“

„A kde?“

„Ani v tom nemáme s klientem jasno. Snad ještě někde v okolí Chebu či Aše, možná ale už v Německu. Případně bůhvíkde na cestě.“

Hanzlík dopil kávu a ušklíbl se: „Dávkuješ mi to parádně, Petře, ale začínám se chytat. Chebsko je mým rodným krajem. Tátu tam v padesátých letech přeložili z Prahy jako pošťáka, seznámil se s mou maminkou, oženil se… Hele, že ono to nějak souvisí s odsunem tamních Němců?“

„Chytrý chlapec,“ pochválil ho advokát.

„A kdo je ten člověk, jehož majetek máš rozdávat?“

„Leopold Douda, kterému táhne na pětadevadesátku. Nějak se tam jako mladík do toho zdivočelého dění zamotal. Těžko říct, co všechno má z té doby na triku, a my to řešit naštěstí nemusíme. Jde výhradně o toho potomka, který tam byl někde za bůhvíjakých okolností počat.“

„Počat,“ tiše po něm zopakoval Hanzlík. „Takové divné slovo. Jde o dítě s Němkou?“

Advokát pokrčil rameny. „Možná to byla třeba i smíšená rodina, ale Douda o tom vcelku houby ví. Anebo možná ví, ale nechce se mu jít do podrobností. Servíruje mi pouze útržkovité náznaky. Domákl se prostě, že s nějakou Helgou, příjmením snad Rosbergovou, má potomka, a se stařeckou urputností ho chce vypátrat. Není však snadné se s ním domluvit. Dost si protiřečí a střídají se u něho nálady. Od zlosti až po neupřesňovanou kajícnost. Pro vlastní potřebu jsem si to sesumíroval do spíš literární než věcné definice, že Douda se před smrtí rozhodl zaplnit jakousi mezeru ve svém životopisu.“

„Nezapočal s tím až příliš pozdě?“

„Taky si myslím. Ale pochop, že takto se ho může ptát spíš kněz u zpovědi či posledního pomazání než já jako advokát, kterého mu někdo doporučil. Možná už dříve zkoušel v téhle věci trochu zapátrat, ale nic se mu nepodařilo, teď zřejmě sehrává roli to, že mu doktoři s otevřeností, o níž požádal, dávají šanci na přežití jen zhruba v řádu měsíců. Proto mne v souvislosti se svou závětí a s úmyslem vyhledat dosud neznámého dědice požádal o pomoc – a já, jak je mým zvykem, žádám o pomoc tebe. Zajímá tě to?“

„Což o to,“ odkašlal si Tomáš Hanzlík, „tahle nečernobílá pohraniční doba mě vždycky rajcovala. Vždyť jsem tam jako kluk vyslechl o minulosti všelijaká povídání, z nichž se mi ježily vlasy na hlavě, ale… Víš, jak je to nyní vzdálené! Stalo se z toho účelové politikum, dokumenty, ať už naše či třeba ty sudeťácké, jsou zájmově poplatné, pamětníci většinou již mrtví. Vždyť ani historici, politici či naše ctěná média se neshodují v tom, zda to byla éra zabíjení po česku, či hrdé naplňování dějinné spravedlnosti…“

Advokát ho přerušil: „Zadrž, Tomáši, nežádám tě o studii pro nějakou vládní komisi, ale o snahu objasnit jeden jediný lidský příběh.“

„Někde jsem četl, že dějiny nejsou ničím jiným než neutříděnou množinou lidských příběhů,“ špitl Hanzlík, ale učinil tak spíš jen sám pro sebe, protože pak se zacíleně zeptal:

„Máš v rukou něco, od čeho bych se mohl odpíchnout?“

„Konečně rozumná otázka,“ pochválil ho Sedmidubský a přistrčil k němu desky se složkou papírů. „Pan Douda si o svém životě cosi sepsal, ale je to dost zmatené a svým omezeně právnickým pohledem tam nacházím víc emocí než reálií. Tvůj pohled bude třeba jiný. A také se můžeš s Doudou osobně setkat. Bydlel ve vilce na Spořilově a trpěl přesvědčením, že se ho někdo pokouší zabít. Týden co týden kvůli tomu burcoval policii, ale nikdy se nic nezjistilo. Nyní se mu zhoršilo zdraví, takže pobývá v penzionu pro seniory pár kilometrů za Prahou. Navrchu v těch deskách,“ ukázal hlavou, „je propagační prospekt toho zařízení.“

Hanzlík nahlédl, kývl a poznamenal: „Slyšel jsem o tom místě. Býval tam kdysi ženský klášter. Nyní bych to nazval odkladištěm pro milionáře. Jak se pan Douda propracoval do téhle kategorie? U soustruhu v Kolbence?“

„Znáš někoho takového? Já ne. No, neměl bych pomlouvat klienta, ale udělám výjimku. Leopold Douda se živil jako firemní úředníček a nedotáhl to do penze ani na šéfa úředníčků. Dvakrát se oženil, dvakrát rozvedl, obě exmanželky jsou mrtvé, děti biologickou cestou nevzešly ze žádného z těch svazků, jednu dcerušku jménem Adéla sice vyženil, ale nedal té vazbě potřebnou právní formu, takže ona je ve věci dědictví mimo hru. A že by ji zrovna miloval, to se podle toho, jak se o ní vyjadřuje, říci nedá. A to bohatství? O vše se postaral jeho tatínek, který po válce k prvorepublikovému majetkovému základu rodiny přikoupil i další pozemky a nějaký ten činžák. Pak mu to soudruzi sakumprásk sebrali a zvonění klíčů se starý pan Douda již nedožil. Leopoldovi toho tudíž restituce naložila celou náruč, protože šikovným manévrováním a ne vždy zcela férově odstavil kdekoho z širší rodiny, kdo by také chtěl uplatňovat nároky. Vykoledoval si tím spoustu osobních nenávistí, ale stal se boháčem. Prvně se pokoušel všelijak podnikat, ale nic moc se nezdařilo. Dle své zřejmě nezměnitelné nátury jednal bezohledně, pár lidí podvedl, leckoho dokonce zničil. A potom… potom najednou s jakýmkoliv snažením prostě sekl. Všechno prodal, firmu, statek i činžák, a měl vystaráno na nadmíru zabezpečené stáří. Jezdil po světě, do lázní, na hony, a podle drbů, jež se ke mně dostaly, si občas vydržoval i nějakou tu krasavici. Časem mu na všechny tyhle radovánky ubývalo sil, dostavily se nemoci, pocit osamění, a tak se nyní začal hrabat v minulosti a umínil si, že se stane pánembohem, který někomu svým dědictvím změní život.“

Hanzlík se ušklíbl. „Působí to na mne, Petře, dost zoufale. Nemám rád takováhle opravná životní cvičení. Smrdí z toho srabácký alibismus a sbírání argumentů pro obhajobu před Posledním soudem, kde ty už ho zastupovat nebudeš.“

„Pěkně jsi to řekl, moc pěkně, ale já si ty příběhy nevymýšlím. Přicházejí ke mně samy.“

„Však tě z toho neviním. Jenom si prostě myslím, že by Douda místo shánění někoho, jehož matku za kdovíjakých okolností poctil svými spermiemi, mohl obdarovat nějaké solidně vedené charitativní sdružení.“

„Nabídni mu takovou radu, až se sejdete. A nezapomeň se zmínit o těch spermiích.“

„Zkusím to,“ uchechtl se Hanzlík.

Jako kdyby zasáhl šikovný režisér. V okamžiku, kdy ti dva, kteří si spolu rádi v tomhle stylu povídali, dospěli k dohodě, ozvalo se zaťukání a ve dveřích se objevila usměvavá tvář asistentky: „Pane doktore, nerada vás a pana Tomáše ruším, ale chtěl jste, abych vám připomněla…“

Sedmidubský přikývl. „Díky, Liduško, já vím, že už musím vyrazit.“ Zvedl se ze židle a desky s papíry, týkající se Leopolda Doudy, přistrčil k Hanzlíkovi:

„Použij to, Tomáši, jako náhradní četbu před usnutím. Svého oblíbeného Saturnina odlož dnes bokem. Ale omluv se mu.“

***

Omluv laskavé knížce pana Jirotky by v tomto případě bylo třeba nejmíň tisíc, a ještě by to nestačilo. Z Doudova slovního přívalu, jehož obsah by se s prominutím dal nazvat i průjmem, byl jakýkoliv náznak laskavosti a mezilidského porozumění zcela vytěsněn. Nikoli nevhodně autor těch sedmatřiceti stran, ručně popsaných neurotickým písmem, které by určitě zaujalo i grafologa, nadepsal velikášským pojmem Zúčtování. S kým že účtoval? Souhrnně řečeno se všemi a také, nutno přiznat, i sám se sebou. A to tak, že od celku trhavě přecházel k detailům. Slovy nehledanými poplival všechny ismy, které kdy naši zemi oblažily svým působením: doslova od monarchismu přes nacismus, komunismus až ke kapitalismu. Při sebehodnocení a popisu lidí, s nimiž tak či onak přišel do styku, se nejčetněji vyskytovaly různé variace slova zkurvený. Zkurvené mládí, zkurvený život, zkurvené ženské, zkurvená vyženěná dcera Adéla, zkurvené podnikání, stejně tak zkurvení přátelé, kolegové i nepřátelé, zkurvené stáří.

Zatraceně zkurvené čtení to prostě bylo.

Můj přítel JUDr. Petr Sedmidubský je sadista! usoudil Hanzlík, když výplod dočetl. Tohle se mi opováží nabídnout místo Saturnina! Pak v sobě přece jen zburcoval profesionála a začal si z toho proudu hnoje vypisovat cokoli, co se aspoň blížilo k realitě. Jména, náznaky jmen, útržkovité místopisné údaje, z nichž některá byla opravdu aspoň okrajově spojena s jeho vlastním dospíváním. Zajedu za tátou, rozhodl se, pošťák toho vždycky ví nejvíc. Ale bylo jasné, že ještě předtím bude muset podstoupit jiné setkání, na které se v důsledku přečteného Zúčtování ani trochu netěšil.

*** Leopold Douda nezklamal.

Mile vyhlížející recepční ho dovedla ke dveřím starožitně zařízeného salonku pro přijímání návštěv a ukázala na muže, který seděl v křesle u okna a kouřil. Ve tváři měl ten starý, vyhasle působící člověk vtištěno stigma pohrdavé nespokojenosti, a podle toho se také choval. Nenamáhal se ani náznakem o podání ruky a místo odpovědi na pozdrav se odměřeně zeptal:

„Vy jste ten, koho najal doktor Sedmidubský?“

„Ano,“ kývl Hanzlík – a protože se nedalo čekat, že by mu něco takového bylo nabídnuto, přitáhl si ke křeslu židli.

Doudovi se jeho počínání viditelně nelíbilo.

„Nechci se s vámi bavit!“ štěkl vyschlým hlasem.

„Všechno, co chci sdělit, jsem sepsal a vysvětlil panu doktorovi. Vy jste z mých peněz placený za to, abyste dělal svou práci. Tak ji dělejte a neotravujte mě!“

Hanzlík pevněji stiskl opěradlo židle.

Ovládej se, Tomáši! zavelel sám sobě. Je to umírající a v nitru možná velmi nešťastný a třeba i svědomím, pokud je něčím takovým vybaven, bolestně hryzaný člověk.

K vlídnosti se však Hanzlík donutit nedokázal.

„Neumím zakrýt zklamání, pane Doudo,“ řekl. „Čekal jsem od vás vstřícnější přístup. Máme-li spolupracovat…“

„Nechci s nikým spolupracovat,“ přerušil ho stařec.

„Platím si vaši službu a vy se podle toho chovejte.“ Dlaně, jimiž Hanzlík svíral opěradlo, zbělely.

„Nevím, jak dlouho vás dokáži poslouchat, pane Doudo. Už podruhé jste se zmínil o penězích. Zřejmě o nich mluvíte rád. Ale já si zatím žádné peníze nevzal a ani nevím, jestli o ně po našem dnešním milém setkání stojím.“

Douda se ušklíbl: „Chcete tím naznačit, že můžete tu práci odmítnout?“

„Jistě.“

„No a co má být?! Odmítnete a vezme to někdo jiný. Takových poskoků, co škemrají o nějaký kšeftík…“ A dost!

Víc už toho Hanzlík slyšet nechtěl.

Odfrkl si, vstal, vypůjčenou židli vrátil k sousednímu stolku, na muže v křesle se již ani nepodíval a beze slova honosný salonek pro návštěvy opustil.

„Moc dlouho jste se u nás nezdržel,“ oslovila ho u východu mladičká recepční a dalo se poznat, že to neříká náhodou. Leopold Douda tu zřejmě ani u zaměstnanců nepatřil k oblíbencům.

„Myslíte?“ odpověděl. „Mně naopak připadá, že jsem tu byl déle, než je v mých silách. Takových lidí tu máte na výběr víc?“

„Pár se jich najde.“

„Ale Douda zřejmě to družstvo vede, ne?“

Usmála se. „Když řeknu, že ano, mohu z toho mít malér.“

„Chápu vás,“ kývl. „Chodí sem za Doudou nějaké osobní návštěvy? Rodina, přátelé?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Copak jsem Bůh?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.