Zahrada
zapomnění

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Zahrada zapomnění – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Perspektiva

Studené kraje.

Mráz křiví zrcadla

kolem nás.

Na konci kyvadla

zkameněl čas.

Studené kraje.

Mráz láme zrcadla,

hodiny odbíjí.

Pohyby kyvadla,

krásu v nás zabíjí.

Studené kraje.

Mráz spálil zrcadla,

popel nás hřeje.

Na chvostu kyvadla,

čas se nám směje.

Část první

Zrcadlení

dyž se to stalo poprvé, myslela jsem si, že je to moje vina. Máma si to nejspíš myslela taky – a proto Otu nezastavila. Tehdy jsem ji zahlédla v odrazu rozpraskaného zrcadla jako nehybný, temný stín, mlčky přihlížející mým úpěnlivým vzlykům. Trhla jsem sebou a cukla hlavou na stranu, abych se přesvědčila, že tam opravdu stojí.

Ale postava, strnule stojící mezi pootevřenými dveřmi, už byla pryč. Nebo tam možná nikdy nestála.

Nevím.

Možná jsem se měla zeptat, ale tolik odvahy jsem v sobě nikdy nenašla. A taky to bolelo. Vědomí, že to mohla zastavit – a neudělala to.

Bylo snazší předstírat, že netuší, co Ota provádí, když nikdo není doma. Pro mě i pro ni. A brzy se z toho stal prostě zvyk. Něco, co se děje za zavřenými dveřmi, kam nikdo nechce vkročit.

Když se to stalo poprvé, brečela jsem. Potom už nikdy.

Neexistovala možnost, jak tomu uniknout, i když jsem se snažila. Vždycky si našel chvíli, kdy jsem to nečekala. Pokaždé mě zaskočil a pak už nemělo smysl utíkat. Nejspíš si myslel, že se mi to vlastně docela líbí.

I když balancoval nad propastí, přesto si uchoval kousek zdravého rozumu a počkal s tím do doby, až mi bude patnáct. Potom mohl předstírat, že to vlastně chceme oba. A já jsem tu hru hrála s ním. Co jiného mi zbývalo?

Utéct?

Nebylo kam. Vždycky jsem to věděla. A on asi taky.

A nikdy bych neopustila Lindu. I to věděl.

Máma žila ve svém vlastním světě a ten náš ji přestal zajímat už dávno. Její představy o životě se od těch našich lišily jako den a noc. Nemohla jsem odejít. Ještě ne.

Od té chvíle, kdy jsem zahlédla mámin odraz v zrcadle, jsem však věděla, že se nemůžu na nikoho spolehnout. Že mi nikdo nepomůže. A že o tom nemá smysl mluvit, protože mi stejně nikdo neuvěří.

A co by se změnilo?

Tehdy večer Linda už dávno spala, ale já jsem zůstala dole, abych čekala na mámu. Nevím, proč jsem si myslela, že se někdy změní, ale tenkrát jsem tomu ještě věřila. Doufala jsem, že přijde. Měla jsem narozeniny a chtěla jsem, aby si na to moje máma vzpomněla. Aby přišla domů a objala mě.

Bydleli jsme tenkrát v přístavbě jednoho domu na konci města. Dole byla malá kuchyňka a přilehlá obývací místnost s rozvrzaným, rozkládacím gaučem, na kterém přespával Ota s mámou (když byli doma), a nahoře malý pokoj s jednou postelí, kde jsme spaly my dvě s Lindou.

Už jsme žili i hůř, takže jsme si nestěžovaly.

Nevím, proč jsem sešla ten večer dolů, plná očekávání a nepokoje. Bylo mi patnáct a pořád ještě jsem nepřestala doufat, že se všechno jednoho dne změní.

Toho večera se opravdu všechno změnilo. Jen ne tak, jak jsem si přála.

Tři roky si bral, co jsem mu dávala. Když tohle děláte, změní vás to. Už jsem nebyla mámina holčička, i když jsem se jí podobala čím dál víc. A když jsem se někdy dívala do zrcadla, vždycky jsem tam viděla tu nehybnou, tichou postavu, která nikdy nepromluvila.

S postupem let jsem zjišťovala, že to není máma, na koho se dívám. Že jsem to já. Že sama sebe zabíjím, protože mlčím.

Ale mlčela jsem dál.

Nebylo komu to říct. A byla tu Linda. Už kvůli ní jsem musela mlčet – a tiše bojovat. Za nás obě.

Myslím, že po čase se mi přestalo hnusit, co se se mnou děje. Vzala jsem to prostě jako fakt. Odevzdaně jako všechno, čím jsme procházeli. Ale v očích se mi usazovala prázdnota a nikdo ji nedokázal zaplašit. Ani Linda ne.

Když mě zavřeli, zdálo se mi to jako vysvobození. Najednou jsem nemusela nic hrát.

Všechna tíha ze mě spadla a já jsem zase mohla dýchat. Všichni se na mě dívali s hrůzou – zabila jsem člověka. A já jsem se usmívala. Neznatelně, ale usmívala.

Protože to bylo pryč.

Život, který mě dusil, skončil. Všechno, co mě trápilo, jsem nechala za sebou. Máma byla pryč a Ota taky. Nikdy se nedozvím, jestli to věděla. Jestli tomu mohla zabránit. Ale někdy je možná lepší některé věci nevědět.

Nelitovala jsem toho, co se stalo pak. A nikdy toho litovat nebudu. Udělala jsem, co jsem musela.

Protože Linda měla naději, ale já už ne. Já tu svou promrhala.

A tak jsem lhala, jako už tolikrát. A oni mi věřili. Jako vždycky.

Když mě zavřeli, ještě jsem nebyla plnoletá. Teď už jsem. Ale nikdo by mi to nevěřil, protože vypadám s bídou na patnáct (jak tvrdí Linda). Tvář dítěte a oči stařeny. Ty oči jsou vyhaslé jako kráter sopky, která už celá tisíciletí tiše dříme pod povrchem. V těch očích se schovávám a vím, že mě tam nikdo hledat nebude. Nikdo se do nich totiž nepodívá dvakrát. Jsem tam v bezpečí. A o to mi jde.

Zůstat schovaná. Nemluvit o tom, co se stalo. A jednou, možná, zapomenout. Na všechno…

Když mě pustili, věděla jsem, co udělám. Kam půjdu. Protože existovalo jen jediné místo, kde Lindu můžu najít.

Netušila jsem, jak se tam dostanu, ale to nebyl problém. Život mě naučil, jak přežít z ničeho. Problém byla Linda. Protože spolu jsme zůstat nemohly. Já jsem to věděla už dlouho, ona ne.

Nikdy se nedozví, že mi to vlastně usnadnila. Na tom nádraží jsme na sebe narazily náhodou, nečekala jsem, že se tam objeví. Ale nakonec to tak bylo lepší. Pro nás obě.

Nevěděla jsem, jestli ji dokážu přesvědčit, že musí zůstat – a že já musím odejít. Ale povedlo se mi to. Nějak.

Odejít bylo těžší, než jsem si myslela. Viděla jsem, jak se v ní všechno bouří, jak se pro mě chce vrátit, jak nechce odejít. Viděla jsem všechnu bolest, kterou v té chvíli měla vepsanou ve tváři. A pak jsem prostě zmizela.

Vždycky patřila víc mně než mámě a já jsem byla pyšná, že jsem ji dokázala uchránit – toho všeho. Že si Ota vybral mě, když už si někoho musel vybrat. Že jsem to byla já, komu zlomil srdce. Protože ať je to, jak chce, z nás dvou jsem měla větší šanci to přežít. I když Linda si to teď určitě nemyslí.

Jak vůbec budu žít bez ní?

Možná jsem se neměla vracet. Jenže já jsem ji chtěla ještě jednou vidět. Neplánovala jsem setkání, protože jsem se bála otázek, na něž jsem neměla odpovědi. Chtěla jsem se schovávat v lese tak dlouho, dokud ji neuvidím – a pak se zase ztratit ve světě. Nikdy by se nedozvěděla, že jsem tam byla.

Jenže osud s námi má občas jiné plány, a možná proto jsem jí na tom nádraží vběhla přímo do náruče. Když už se to stalo, nemělo smysl utíkat. A schovávat se. Jen bych to zhoršila.

A tak jsme tam stály, dívaly se na sebe a věděly, že je to možná naposledy.

Že každá z nás má jiný osud. A že pro tu druhou v něm najednou nezbývá místo. Že nás čas doběhl.

„Lituješ toho?“ zeptala se mě Linda.

A já, která se skoro nikdy neusmívám, jsem se usmála. A pak jsem odpověděla to, co moje srdce vědělo už dlouho.

„Ne.“

tratila ses?“

Hlas, který se jí zničehonic ozval za zády, ji vylekal, ale nedala to na sobě znát. Srdce se jí v hrudi hrůzou proměnilo v kus ledu a na okamžik ztuhla jako socha. Nečekala, že by tady mohla někoho potkat. V těchto místech se většinou pohybovaly jen stíny a pak možná takoví jako ona. Lidé bez domova a bez naděje.

Zvolna se obrátila, aby se podívala na toho, kdo ji oslovil. V houstnoucím šeru jen těžko rozeznávala jeho rysy, ačkoli stál dost blízko na to, aby pocítila nutkání o pár kroků ustoupit. Donutila se zůstat na místě a snažila se ho odhadnout. Musela k němu vzhlížet, protože byl o dost vyšší. Ale to ji nepřekvapovalo. Měřila pouhých 155 centimetrů, takže téměř každý byl vyšší než ona. Snad až na malé děti.

Nehnutě jí oplácel pohled a mračil se. „Ztratila ses?“ zopakoval. „Tady v kopcích se to stane raz dva.“

Snažila se vymyslet, co mu má říct, ale nic ji nenapadalo. Vypadal překvapeně, že ji tady našel. Ani se mu moc nedivila. Z cesty sešla už dávno a teď marně přemýšlela, kde se tady vzal on. Myslela si, že tuhle mýtinu objevila náhodou, ale zřejmě nebyla jediná, komu se tohle místo líbilo.

„Jsi němá?“ zkusil to zase a přistoupil k ní o krok blíž.

Dívala se na něj s rostoucí nedůvěrou. „Zůstaň, kde jsi,“ vyhrkla příkře. „Nepřibližuj se ke mně.“

Zaraženě se zastavil na místě, ale oči z ní nespouštěl. Vlasy si už nějakou dobu neumyla, takže je měla zacuchané a smotané do volného uzlu, jen po stranách obličeje se jí vlnilo pár kratších pramínků. Oči měla uštvané a tvář umazanou od hlíny. Její letní šaty byly ušmudlané a zmuchlané. Bosé nohy měla špinavé. Už pár dní o sebe nedbala. Dřív by nedopustila, aby to takhle dopadlo, ale po setkání s Lindou jí na všem přestalo záležet. Chtěla sice začít jinde a jinak – ale nedokázala to. Neměla dost síly, aby se vzepřela osudu. A tak dělala to, co uměla nejlíp.

Toulala se.

Bágl s jejími věcmi se válel opodál a teď k němu zalétla znepokojeným pohledem. Neušlo mu to.

„To je tvoje?“ zeptal se zvědavě a ona poznala, že by se nejraději pohnul vpřed, ale nakonec to neudělal a zůstal stát na místě.

„Není jedno, čí to je?“ opáčila unaveně.

Zmateně se rozhlédl kolem sebe. „Je vás tu víc?“

Ale byla sama. Už dlouho byla sama a najednou ji ta samota tížila. Nejdřív to brala jako vysvobození, jako znovuzrozenou naději, možnost, jak začít znovu. Život bez zrcadel a bez mlčenlivých stínů, které by jí postávaly za zády a přihlížely.

Popošla pár kroků k báglu a zvedla ho ze země. Držela ho v náručí jako dítě. „Ne,“ odpověděla tiše. „Nemusíš se bát. Jsem tu jenom já.“

Nad absurditou takového prohlášení nadzvedl obočí, ale neřekl nic. Teď si pro změnu prohlížela ona jeho. Byl vysoký – a to nejen proto, že ona byla malá. Byl opravdu vysoký, určitě musel měřit přes 180 centimetrů. Měl vysportovanou postavu a pohlednou tvář. Vlasy delší, špinavě blond, a oči tmavé, nejspíš hnědé, ale v přibývajícím šeru se to nedalo poznat.

Odhadovala, že věkově budou tak nastejno. I když on si samozřejmě myslel, že má před sebou dítě.

„Kolik je ti vůbec let?“ zeptal se jako by jí četl myšlenky.

„Proč?“

„Protože jsi to ty, kdo by měl mít strach,“ prohodil a rozhlédl se kolem sebe. „Ví vůbec tvoje rodina, kde se touláš?“

Pohrdavě se na něj podívala. „A ví to ta tvoje?“

Zasmál se. „Broučku, já už jsem plnoletej, a navíc se o sebe umím postarat,“ pronesl pobaveně. „Ty vypadáš sotva na patnáct.“

Musela se znechuceně odvrátit, aby mu neodsekla. Věděla, co vidí. Její zranitelné, něžné oči, hluboké a vzdálené, které toho světu už nalhaly víc než dost. Její drobnou, dívčí postavu, která nikdy nezestárne. Tvář, která ukrývá tajemství, jež nechcete znát.

Když se na něj opět podívala, v očích měla výsměch.

„Broučku?“

Pousmál se. Vyznělo to domýšlivě, ale asi to tak nemyslel. „Nepředstavila ses.“

Měla skoro chuť se také usmát. „Ty taky ne.“

Než se vzpamatovala, udělal pár rychlých kroků směrem k ní a podával jí dlaň. „Já jsem Matyáš,“ řekl. „A ty?“

Mlčela a zírala na něj.

Svůj uválený batoh svírala snad ještě křečovitěji než předtím. Jeho úsměv na okamžik pohasl, ale pak se zase rozhořel. „Máš nějaké jméno, že jo?“ vyzvídal. „Protože na víly už nevěřím.“

„Možná bys měl,“ zašeptala.

Upřeně se jí zadíval do tváře. „Tak jak se jmenuješ?“

Ucukla před jeho palčivýma očima a pak pomalu upustila batoh do trávy. „Ester,“ pronesla tiše, když do jeho napřažené dlaně vložila svou.

Pevně ji sevřel a držel o chvíli déle, než bylo nutné. „Tak Ester, jo?“ pousmál se. „Hezké jméno.“

Nedočkavě mu vytrhla svou dlaň ze sevření. „Když myslíš,“ utrousila tiše.

„Tobě se nelíbí?“

Místo odpovědi opět popadla batoh a obrátila se k němu zády. „Měl bys už jít,“ vyzvala ho netrpělivě. „Stmívá se.“

„A ty?“

Ohlédla se na něj. „Co já?“

„Půjdeš taky, ne? Domů…“

Pár vteřin se na něj jen tiše dívala. „Ne,“ řekla pak. „Já tu zůstanu.“

Zdálo se, že ho konečně připravila o řeč. Pozoroval ji, jak odchází směrem ke shluku stromů na okraji palouku. Už léta v těch místech nocovali trampové, takže tam zůstalo celkem zachovalé ohniště a pár pařezů okolo něj. Odložila batoh na jeden z nich a sedla si do trávy.

Když k ní potichu došel, ani ji to nepřekvapilo. „Ty jsi ještě tady?“ zeptala se unaveně. „Jdi pryč.“

Místo odpovědi se sesunul na zem vedle ní. „Nemůžeš tu zůstat,“ oznámil, když se na něj naštvaně podívala. „Ne sama. Takže tu zůstanu s tebou.“

„Měl bys jít,“ řekla, jako by ho neslyšela. „Copak na tebe doma nikdo nečeká?“

Pousmál se. „Možná jo,“ připustil. „Ale to na tebe určitě taky.“

Na okamžik jí tváří prokmitla bolest, ale pomyslel si, že se mu to jenom zdálo. „Kolik ti vůbec je, Ester?“ zeptal se s obavami. „Čtrnáct? Patnáct?“

„Ptáš se kvůli sobě, nebo kvůli mně?“

Její cynismus ho překvapil, ale nic neřekl. „Tak kolik?“

„A když ti to řeknu, tak co?“

Dívala se na něj s vědomím, že ať tak nebo tak, dobře to pro ni nedopadne. Litovala chvíle, kdy ji v lese spatřil.

„Je mi osmnáct,“ pronesla nakonec do rozpačitého ticha. „Takže všechno je, jak má být.“

To si rozhodně nemyslel. „Kdyby jo, nebyla bys tady,“ podotkl všímavě. „A na osmnáct nevypadáš ani omylem.“

„Věř si čemu chceš,“ zamumlala.

Chvíli mlčel. Pak si vzdychl. „V tom případě jsme stejně staří,“ prohlásil. „Po prázdninách jdu do čtvrťáku. Na jaře mi bude devatenáct.“

„Stejně jako mně,“ podotkla.

Zamumlal něco, čemu nerozuměla. Znělo to jako: „Tak tomu fakt nevěřím…“

„Tak si tomu nevěř, ty nevěřící Tomáši,“ odsekla. Rozesmálo ho to.

„Jmenuju se MA-TYÁŠ,“ provokoval ji. „Nejspíš ses přeslechla, když jsem se ti představoval.“

Znenadání se na ně snesla tma, ani jeden z nich si to nejdřív neuvědomil. Ester se zachvěla a natáhla se po batohu. Ale Matyáš byl rychlejší a popadl ho dřív než ona.

„Co v tom máš?“ zvědavě rozepnul sponu, ale vytrhla mu bágl divočeji, než by očekával.

„To tě nemusí zajímat,“ upozornila ho mrazivě. „A už jdi. Chci jít spát.“

Překvapeně se na ni zadíval. „Vážně chceš zůstat tady?“

Rozhlédla se kolem sebe. „A proč ne?“

„Copak se vůbec nebojíš?“

Zdálo se, že to nedokáže pochopit. Skoro se začala usmívat. Kdyby jen věděl… Ale on samozřejmě nic nevěděl. Počínající úsměv jí z tváře zmizel tak rychle, že ho Matyáš nemohl zaznamenat.

„Kde jinde by víly měly spát?“ namítla nakonec rozpačitě.

Pousmál se. „Takže jsi vážně jedna z nich?“

Pokrčila ramenem a prohrábla bágl. Potom vytáhla tenký propínací svetřík a oblékla si ho. Nakonec vylovila ušmudlanou deku, která musela zabrat nejméně třetinu místa v jejím zavazadle.

Rozprostřela deku na zem a pak se na ni posadila s nohama pod sebou. Neodvážil se přesunout na deku, ale ostražitě ji pozoroval. „A co víly jí?“ nadhodil, protože jí docela hlasitě zakručelo v břiše.

Vytáhla jablko a otřela ho o šaty. „Vílám stačí málo,“ poznamenala, zaváhala a pak po něm to jablko hodila. Obratně ho zachytil do dlaně a usmál se.

„Když ho sním já, budeš mít hlad,“ podotkl všímavě, protože Ester mezitím batoh zase odložila stranou, takže pochopil, že už v něm nejspíš nic dalšího nemá.

Pohodila hlavou a uzel jejích vlasů se jí rozlil po zádech. Sledoval tu záplavu kadeří a málem se natáhl, aby se jich dotkl. Znehybněla, když se pohnul směrem k ní, ale on jí pouze podal zpět jablko.

„Já nemám hlad,“ ujistil ji. „Ale tvůj žaludek naříká. Měla bys ho utišit.“

Koutky rtů jí zacukaly náznakem úsměvu, ale marně na něj čekal. Ještě netušil, že tahle dívka se usmívá jen zřídka.

Ester se zakousla do jablka a pozorovala ho. „Ty tu někde bydlíš?“

„No, tady ne,“ utrousil. „Ale ve vesnici kousek odtud. A ty?“

Zamračila se. Šťáva z jablka jí stekla na prsty a ona si je bez rozmyslu olízla. Matyáš polkl a odvrátil od ní oči.

„Asi mi to nepovíš, co?“ nadhodil, když pořád mlčela. Díval se, jak Ester pomalu jí jablko. Jak si každé sousto vychutnává, jak si ho užívá. Jako by s každým polknutím stál a padal svět. Když jí v ruce nezbylo nic než stopka, zastyděl se, že na ni tak zírá a konečně od ní odtrhl oči.

„Žiju všude a nikde,“ zamumlala tak tiše, že jí nerozuměl.

„Kdeže?“

Místo toho, aby mu to vysvětlila, vzhlédla k obloze, na které se začaly objevovat první hvězdy. „Nejraději mám Cassiopeiu,“ pronesla náhle. „Víš, že tohle souhvězdí můžeš vidět celou noc kdykoli si vzpomeneš? Je tam prostě pořád, ať je léto nebo zima…“

Odtrhla oči od hvězd a pohlédla na něj. „Je to jediné souhvězdí, které bezpečně poznám, asi proto, že připomíná w,“ pokračovala.

„Ne vždy,“ podotkl, a než mu v tom stihla zabránit, přesunul se k ní na deku. „Na jaře se převrátí a připomíná M.“

Když ji stáhl na deku, ani se nebránila. Ale on ji pustil hned, sotva se zády dotkla země. Lehl si vedle ní a snažil se pojmenovat všechny hvězdy, které odsud mohli vidět.

„Víš, kolikátého je?“ zeptal se náhle, jako by si cosi uvědomil.

Ester se nervózně zavrtěla a snažila se od něj nenápadně odtáhnout. Dotýkal se jí ramenem a jeho vlasy ji šimraly na tváři. „To netuším,“ přiznala. „Proč?“

„Noc padajících hvězd,“ pronesl. „Perseidy. Nikdy jsi o tom neslyšela?“

Zastyděla se, protože neměla zdání, o čem mluví.

„Tys ještě nikdy neviděla padat perseidy?“ divil se, když neodpovídala. „To mi neříkej.“

Ester se dívala na nebe a mračila se. „Však taky nic neříkám,“ zamumlala. Matyáš ji chytil za ruku a sevřel její drobnou dlaň ve své.

„Nemusíš říkat vůbec nic,“ ujistil ji vesele. „Stačí se dívat.“

Pokusila se mu dlaň vytrhnout, ale držel ji pevně, tak to po chvíli vzdala. Najednou zahlédla záblesk. „Viděl jsi to?“

„Jasně, že jo,“ ujistil ji. „Dívej se dál. To je teprve začátek.“

A tak tam vedle sebe leželi a dívali se na padající hvězdy. Ester přestala vnímat jeho blízkost a zcela ji pohltila snaha zahlédnout co nejvíc padajících hvězd.

Bylo to nádherné. Nic krásnějšího ve svém životě ještě nezažila.

Usnula s mírně zvlněnými rty, skoro jako by se usmívala…

Když si Matyáš uvědomil, že tvrdě spí, objal ji jednou paží kolem pasu a přitáhl si ji k sobě, aby se vzájemně zahřáli. Spát venku pod širákem nepatřilo zrovna k věcem, které by vyhledával, obzvlášť když nebylo, čím se přikrýt. Začínalo být celkem chladno, ale nedivil se, protože se blížil konec léta. Ještě čtrnáct dní a začne další školní rok. Na tenhle se netěšil.

Kdo ví, kam ho osud zavane pak. Podíval se na dívku ve své náruči. Pochyboval, že je jí osmnáct, ale doufal, že je dost stará, aby z toho neměl potíže. Ty nemohl potřebovat. Ne po tom maléru s Klárou…

Jenže copak mohl odejít a nechat ji tu samotnou? V noci? S těma jejíma očima?

Už když se na něj poprvé podívala, věděl, že nemůže odejít. Ne dřív, než zjistí, čeho se tahle holka bojí. Protože i když se to snažila skrýt, měla strach. A on chtěl vědět proč…

Usnul, a když se nad ránem vzbudil zimou, zjistil, že má náruč prázdnou. Zmizela stejně jako noc. Zmateně se rozhlížel kolem sebe a přemýšlel, jestli se mu to jenom zdálo.

Ale pak si všiml, že leží na ošuntělé, vybledlé dece. Bágl byl pryč, ale deku tu musela nechat. Zamračil se a rukou si prohrábl rozcuchané vlasy. Kam mohla jít?

rovna začínalo svítat, když vstoupila do té tiché a opuštěné ulice. Psi neštěkali, ale na to byla zvyklá. Nevzbuzovala pocit ohrožení a nestála jim za pozornost. Většina z nich ji pouze zvědavě okukovala, když šla kolem. Pomalu mířila k rozpadajícímu se baráku na úplném konci ulice a snažila se uklidnit své divoce bušící srdce.

Všichni zřejmě ještě tvrdě spali, stejně jako Matyáš, kterého nechala nahoře v lesích. Dívala se do oken domů, když je míjela, a snažila se poznat, jestli za nimi někdo je, někdo, kdo by ji mohl zahlédnout. Nechtěla, aby o ní věděli. Vlasy měla rozpuštěné a vlhké, protože cestou sem se v nedalekém rybníčku vykoupala a vlasy si umyla zbytkem šampónu, který si šetřila právě pro tuhle chvíli.

Peníze jí došly a novou práci zatím nesehnala. Jíst už dávno nebylo co, ale i tak by své poslední jablko dala Matyášovi, kdyby si o ně řekl. Hledá ji? Diví se, kam se poděla?

A proč by ho to vůbec mělo zajímat?

Povzdechla si. Nejspíš už ho nikdy neuvidí. Škoda, byl celkem milý. První člověk, se kterým kromě Lindy mluvila od chvíle, co opustila vazbu. Lidem se snažila vyhýbat. Vždycky to tak bylo. Proto to taky měl Ota tak snadné. Zatímco Linda se pořád někde courala, Ester seděla doma a schovávala se.

Ale ukázalo se, že ani to ji nezachránilo, právě naopak.

Setřásla ze sebe vzpomínky a hrdě zvedla hlavu. Vlasy se jí vlnily po zádech až k pasu. Vypadala jako víla a věděla to o sobě. Jenže víly mají křehkou duši a to o ní nikdo nemohl říct. Její duše za posledních pár let ztvrdla tak, že už ji nic nemohlo zabolet.

Došla na konec ulice a očima zavadila o ruinu domu, který se zvolna rozpadal. Okenice visely nakřivo, částečně servané větrem. Zdivo opadalo až na cihly. Střecha se v jednom místě propadla a skla v některých oknech byla vytlučená. I vstupní dveře visely pouze na jednom z pantů a ve větru skřípavě narážely do zdi. Odtrhla oči od té žalostné podívané a pohlédla na dům, který stál hned vedle.

Najít ten dům bylo celkem jednoduché, ale co dál? Nikdo tu na ni nečeká. Nikdo nestojí o její přítomnost, stejně jako o ni nestál strýc. A kdyby věděli…

Ale nikdy se to nedozví. Zarputile stiskla rty k sobě. Nevzdá to, když došla tak daleko. Musí vědět, co se tehdy stalo. A pak znovu pohlédla na ruinu. A už věděla, co udělá…

Dřív, než se v té ulici kdokoli probudil, vklouzla do polorozpadlého domu a zjišťovala, jestli je to uvnitř bezpečné. Kromě propadající se střechy v zadní části domu to vypadalo, že by v něm mohla strávit pár dní. Je léto. Dost času na to, aby zjistila, co potřebuje vědět, a pak šla zase dál.

Opřela se o zeď a zavřela na chvíli oči. Linda jí chyběla víc, než si chtěla připustit. Bolelo to. Všechno to tak moc bolelo, ale na to myslet nechtěla. Ve vazbě se cítila šťastně. Nepřemýšlela nad tím, co svým rozhodnutím spustila. A že už to nepůjde vrátit zpátky. Že jí zůstane nálepka dívky, která zabila.

Komu záleží na tom, že to byl Ota, kdo celé roky den po dni zabíjel všechny její naděje, její sny? Kdo v ní zabil schopnost cítit cokoli jiného než otupělost a chlad? A zajímá to vůbec někoho?

Věděla, že ne.

Mámu to nezajímalo už tenkrát a kromě Lindy tu nezůstal nikdo, komu by na tom mělo záležet. Nechtěla na Lindu myslet. Chtěla zapomenout, že vůbec nějakou sestru má…

Protože jen tak mohla žít dál. Jen tak se snad dokáže vzpamatovat a zase si nějak uspořádat svůj život.

Teď už se nemusí o nikoho bát. Nemá nikoho, na koho by musela brát ohledy. Kdo ji bude svazovat na místě, kdo jí nedovolí odejít. Je sama.

Jenže to pořád bolelo…

Sesunula se podél zdi na zem plnou sutin. Najednou neměla sílu stát a utápět se v sebelítosti. Zabořila tvář do dlaní a snažila se v sobě potlačit nával paniky. Přece to všechno nedělala zbytečně. Přece to teď nevzdá.

Donutila se znovu vyhrabat na nohy a prošla celým domem, aby zjistila, kde by mohla zůstat. Nakonec si vybrala malou místnost v zadní části domu, protože z oken toho pokoje se dala zahlédnout sousední zahrada. Měla dokonce takové štěstí, že našla proleželou a napůl plesnivou matraci, která se válela vzadu v chodbě a kterou dotáhla do pokoje k oknu. Sklo bylo napůl vysypané z rámu, ale to jí nevadilo. Později se vrátí do lesa a zkusí najít svoji deku. Protože tu by teď vážně moc potřebovala…

Zadívala se s odporem na špinavou matraci. Potom ji zaujal pohyb na vedlejší zahradě. Zírala na starší ženu, která vyšla ze dveří s náručí prádla, pod nohy se jí pletl pes. Německý ovčák s prošedivělou, černou srstí. Ester se rozbušilo srdce nadějí. Dívala se na ženu a na psa. I žena byla stará. Starší, než čekala.

Ester zůstala stát jako přikovaná na místě. Pochopila, že přišla pozdě. Když viděla ty oči, poznala, co vidí. Nebylo to tak dávno, co viděla podobný pohled. Ona umírala…

Vzlykla a odvrátila se od okna, najednou se na to už nemohla dál dívat. Proč? Tolik let doufala, že ji jednou najde. A když se jí to konečně podařilo, má se dívat, jak umírá? To nedokáže…

Schoulila se na matraci a nevadilo jí, že je tak odporná a prolezlá špínou, že by se jí jindy zvedl žaludek odporem. V noci spala málo, sice usnula dřív než Matyáš, ale poměrně brzy se probudila a pak už nedokázala usnout. Držel ji tak něžně a přitom pevně, připadala si v bezpečí jako už dlouho ne – a to ji překvapovalo. Vždyť ho přece vůbec neznala.

Zato teď usnula dřív, než si to stihla uvědomit, schoulená na špinavé matraci do klubíčka, aby zabrala co nejméně místa a zároveň se zahřála. Když slunce prudce vystoupalo na oblohu a začalo pražit do vyschlé země, spala tak tvrdě, že neslyšela dívčí smích z vedlejší zahrady, ani poštěkávání psa. Zdálo se jí o Lindě.

V tom snu byly obě zase malé holčičky a tiskly se k sobě na společné posteli. Probudila se ve chvíli, kdy se z Lindy stal Matyáš a jeho usměvavé rty se k ní náhle skláněly…

Prudce otevřela oči a snažila se popadnout dech. Zmateně se kolem sebe rozhlížela a pak všechny vzpomínky zase zapadly na své místo. Už není v lese. Je v tomhle strašidelném, opuštěném domě a konečně po všech těch letech našla Cassii…

I když jí srdce krvácelo, oči zůstaly suché. Neplakala. Cassie si ji beztak nebude pamatovat. Uběhlo tolik let…

Když se tehdy potkaly, bylo Ester osm. Teď je jí osmnáct. A Cassie zestárla. Už nevypadá stejně jako tenkrát. Je prošedivělá a oči má unavené jako někdo, kdo už se s časem přestal rvát. Jako někdo, kdo už na nic nečeká…

Proč se vlastně vracela? Co čekala, že tu najde?

Co čekala, že dostane?

Ester se otupěle posadila a snažila se uklidnit. Pak znovu vyhlédla z okna. Teď na zahradě pobíhalo dítě. Malá, asi sedmiletá holčička se světlými vlásky v rozvrkočených culících. Měla na sobě růžové tričko a kraťasy, které si už stihla umazat od trávy. Běhala bosa po zahradě a honila unavené zvíře, které by si nejraději někam lehlo do stínu a odpočívalo.

Pes poštěkával. Dítě se smálo.

A Ester je sledovala se vzrůstající závistí. Pak se holčička náhle zadívala jejím směrem a Ester to tak překvapilo, že nestačila ustoupit od okna. Chvíli se vzájemně pozorovaly, oči dítěte byly zvědavé, ty Esteřiny vyděšené. Tohle se nemělo stát…

Odstoupila od okna a přitiskla se ke zdi, prudce dýchala a přemýšlela, co udělá. Ta malá ji viděla. Určitě si to nenechá pro sebe. Někomu to řekne…

Zvenku neslyšela vůbec nic. Ani štěkot psa, ani smích dítěte. Jako by svět oněměl. Slyšela jen svůj hlasitý, přerývaný dech a bušení svého srdce. A pak najednou i tiché, nejisté kroky. Šoupání malých nožek po rozbité podlaze domu. Nerozhodně pohlédla k otvoru po dveřích a pak tam zamířila.

Malá se sem zřejmě dostala zadem, kde místo dveří zůstal jen zející, odpudivý otvor, v patách měla psa se zježenou srstí a cenícími zuby.

Ester se zadívala do psích očí. Psisko zavrčelo, ale vyznělo to spíš nejistě, zaskočeně. „Co tady děláš?“ zeptala se Ester děvčete. „Vrať se zase hezky domů k mamince.“

„Já nemám maminku,“ odvětila dívka a zamračila se. „Mám Miladu.“

Když na ni Ester mlčky zírala, usmála se. „Je to moje babička.“

„Já taky nemám maminku,“ přiznala Ester rozpačitě.

„Proto se tady schováváš?“ zeptalo se dítě zvědavě. „Protože nikoho nemáš?“

Ester polkla a odvrátila oči. Pravda se jí zaryla hluboko do srdce. „Ano. Proto.“

„Tobě se tu líbí?“ divila se malá.

Teď se Ester podívala kolem sebe jejíma očima. A viděla, co vidět nechtěla. Všechnu tu ubohou prázdnotu místa, které si vybrala. „Ani ne,“ přiznala nakonec.

„Tak proč tu jsi?“

Ester zavadila očima o psa, který přestal vrčet a zmateně na ni zíral. V očích měl pořád nedůvěru, ale mísila se s něčím, čemu nerozuměla.

„Někoho hledám,“ řekla Ester a podívala se zase na dítě.

„Tady?“ divila se holčička.

Ester jí neodpověděla. Místo toho se na ni pozorně zadívala. „Měla by ses vrátit na zahradu, babička tě bude hledat.“

„Půjdeš se mnou?“ zeptalo se dítě a se zájmem se na ni dívalo. „Můžeme si spolu hrát.“

Ester mlčela. Děvče k ní přistoupilo a popadlo ji za ruku. „Pojď,“ vyzvalo ji, když se nehýbala. „Ukážu ti králíky.“

„Nemůžu si s tebou hrát,“ namítla Ester, když klopýtla o uvolněný práh a konečně se vzpamatovala natolik, aby vyškubla svou dlaň z dívčina sevření. „Nechci, aby o mně tvoje babička věděla.“

Dítě se zastavilo a zadumaně si ji prohlíželo. „Proč? Bojíš se? Milada je hodná, neublíží ti.“

Potom se malá zamyslela. „A teď stejně vaří. Bude v kuchyni.“

A tak Ester vylezla z otvoru po zadních dveřích a šla s dítětem na sousední zahradu. Zpustošenou část pozemku, který patřil k ruině domu, kde se skrývala, neodděloval od upravené sousední zahrady žádný plot.

Ohlédla se na psa, který je se svěšeným ocasem následoval. „Neuteče?“

„Cipísek? Kdepak,“ zasmálo se děvče. „Nehne se odtud.“

Ester se zamyšleně dívala na psa. „Cipísek?“

„Hm, tak jí říkám jenom já,“ přiznala dívka.

Pak Ester znovu popadla za ruku a odtáhla ji na deku, kterou měla rozloženou pod jabloní kus od domu. „Budeš mi číst?“

Ester vzala do ruky knihu, která se válela na dece. Přečetla název na hřbetu knihy. Pohádky tisíce a jedné noci. Listy byly zažloutlé a roztřepené. Pochopila, že kniha je hodně stará a často používaná.

„Čte ti babička často?“

„Každý večer, ale přes den nemá čas,“ vzdychla si dívka. „Když přijede Roman, tak mi čte on.“

Ester se na ni udiveně podívala. „Roman?“

„Můj brácha přece,“ vysvětlilo dítě.

„Ty máš bratra?“

„Hm,“ broukla si malá. „Ale je skoro pořád pryč.“

Ester se zase uklidnila. „A jak se jmenuješ ty?“

Dítě se rozzářilo. „Já jsem Ema. A po prázdninách půjdu poprvé do školy. Těšíš se do školy? Já moc! Už jsem měla jít loni, ale pak to nešlo…“

Ester odvrátila oči, nemohla snést tu čistou radost ve tváři dítěte. „Já už do školy nechodím,“ zamumlala.

„A nestýská se ti po ní?“

Ester se donutila na dítě znovu pohlédnout. „Moc,“ přiznala. Potom otevřela knihu, aby unikla všem bolestným otázkám, které by dívka ještě mohla položit.

„Co já se těžkých břemen nanosím, co já se o kus chleba naprosím – a jiný ani pírko nezvedne, a má vše, všechno, nač jen pohlédne…“

Četla a snažila se předstírat, že je někdo jiný. Že patří do téhle zahrady, do toho domu, k lidem, kteří netuší, čeho je schopná…

dyž o pár hodin později mířila k lesu, cítila podivnou, tichou radost. S Emou strávila skoro hodinu, četly a povídaly si, a pes je zpovzdálí sledoval, jako by se nemohl rozhodnout, jestli je Ester nějak neohrožuje. Když pak odešla do ruiny vedlejšího domu, Ema se za ní dlouho dívala. Jenže pak ji zavolala babička a dívka zmizela uvnitř.

Ester se z domu vykradla v pozdním odpoledni, kdy byla ulice stejně opuštěná jako ráno. Ze zahrady o kousek dál zaslechla dívčí smích, ale nikoho nezahlédla. Dívky zřejmě trávily volné odpoledne vzadu za domem. Všechny domy v této ulici měly vpředu jen maličké předzahrádky a vzadu obrovskou plochu k užívání. Zahrada, kde žila Ema se svou babičkou, byla plná jabloňových stromů, jen u zídky, která oddělovala zahradu od sousedního domu, si Ester všimla několika malých záhonků jahod a maličké skalky. Třetí dům v řadě, ten, který právě míjela, měl kolem dokola honosný, laťkový plot, částečně krytý tújemi.

Snažila se zmizet z ulice dřív, než si jí někdo všimne.

Když se ocitla v lese, napětí z ní spadlo. Orientovala se bez potíží, léta strávená na ulici v ní vypěstovala instinkty, které se jí teď hodily. Paseku našla bez problémů, ale svoji deku ne. Zůstala zmateně stát a zírala na udupanou plochu, kde včera leželi s Matyášem a pozorovali hvězdy.

Sebral její deku? Proč by to dělal?

„Říkal jsem si, že se možná vrátíš,“ ozvalo se za jejími zády náhle, až trhla hlavou. Když se otočila, spatřila ho, jak se opírá o jeden ze stromů poblíž, paže založené na hrudi, ve tváři domýšlivý úsměv.

„Ale trvalo ti to,“ dodal, když se odlepil od stromu a zamířil k ní. „Už jsem to chtěl skoro vzdát.“

Čekal tu na ni celý den?

Zamračeně se na něj dívala.

„Kvůli tobě tu nejsem,“ řekla rozpačitě. „Přišla jsem si pro deku.“

To mu došlo, ale nemínil to dát najevo. Stejně jako jí nehodlal prozradit, že se sem vrátil jen chvíli před tím, než přišla ona.

„Proč jsi utekla?“ zeptal se a krátce si ji prohlédl. Byla jiná. Jiná než včera. Její oči zářily tichou nadějí a byla čistá. Ve tváři měla vepsanou úzkost, ale nejspíš si dělala starosti kvůli němu.

Usmál se.

Když mu neodpověděla, přitáhl si ji k sobě blíž. Vylekaně k němu vzhlédla a v očích se jí mihla nejistota. Chápavě ji pozoroval. „Bojíš se?“

Zavrtěla hlavou. Jeho se nebála. Jen sebe.

Zajel jí oběma rukama do vlasů a opřel si čelo o její. „Já teda strach mám,“ zamumlal.

Udiveně zamrkala. „Proč?“

Ucítila chlad na místě, kde se jí ještě před chvílí dotýkal čelem. Teď se na ni díval. Zamyšleně. „Snadno bych se do tebe mohl zamilovat,“ přiznal. „Jenže to nechceme. Ani ty, ani já.“

Nechápala, jak může vědět, co chce ona. Vždyť to sama nevěděla.

„Tak proč jsi tu čekal?“

Pustil ji tak nečekaně, až se zakymácela. „Abych ti vrátil tohle,“ řekl a udělal pár kroků stranou. Teprve teď si všimla kabely, která ležela kousek od nich v trávě. Vytáhl z ní její deku. Jenže to nebyla její deka.

Ne tak úplně.

„Tys ji vypral?“

Šokovalo ji to. Který kluk by tohle udělal?

Rozpačitě se ušklíbl. „Já ne. Ségra. S pračkou a sušičkou si rozumí víc ona.“

Ester se váhavě dotkla deky. „Tak děkuju,“ zašeptala. „Tos nemusel.“

Chytil ji za bradu a donutil ji, aby se na něj podívala. „Ne, nemusel. Ale asi jsem chtěl.“

Sám netušil proč. Proč přinutil Sandru, aby tu deku vyprala a usušila – a proč se sem vracel. Díval se do jejích očí a vylekala ho prázdnota, která se tam skrývala.

„Kdo jsi?“ zašeptal. „Odkud jsi přišla?“

Dotkl se její tváře. „Čeho se bojíš?“

Ale na žádnou z otázek neodpověděla. Když od ní odstoupil, spadla z ní podivná tíha, která ji celou dobu dusila.

„Bude lepší, když na mě zapomeneš,“ pronesla nakonec. „Nic dobrého bych ti nepřinesla.“

Zamračil se. „Proč myslíš?“

Jen se na něj mlčky dívala. Nechtěl, aby to takhle skončilo. Vždyť vlastně ještě nic nezačalo.

„Nechám tě odejít, když mi slíbíš, že se vrátíš,“ prohlásil, když se od něj chtěla odvrátit.

„Nemůžu ti nic slíbit,“ bránila se.

„Tohle jo,“ hádal se s ní. „Prostě se sem zítra zase vrať. Ve stejnou dobu jako dnes. Budu tu čekat.“

„Proč?“

Srdce jí splašeně naráželo do žeber. Chtěla utéct, tak jako vždycky – a zase měla na nohou okovy, které jí v tom bránily. Teď už nezáleželo na Lindě. Jen na ní. A přesto zůstávala.

„Protože mám rád víly,“ odpověděl a usmál se na ni. „Obzvlášť ty, kterým někdo ublížil.“

Zachvěla se. „A rád bych si s tebou povídal o hvězdách,“ dodal. Podívala se na něj a beze slov mu to slíbila. Vrátí se.

Díval se za ní, když odcházela. Stál tam ještě dlouho poté, co mu dávno zmizela v lese a přemýšlel, proč ho tahle holka vlastně zajímá. Možná se jen snažil zapomenout na Kláru. Jenže to se mu stejně nepovedlo. A Ester byla… Zvláštní. Jiná.

A taky moc hezká.

ster se do ruiny vrátila až po setmění. Dlouhé hodiny seděla u rybníka, kde se předtím vykoupala a kde si umyla vlasy. Seděla na hrázi a dívala se na vodu, ale nevnímala nic než svoje splašené myšlenky. Proč mu slibovala, že se vrátí? Proč to po ní vůbec chtěl?

V břiše jí kručelo. Celý den nic nejedla, ale teprve teď si uvědomila, jaký má hlad. Bude si muset najít práci. Něco jíst musí. Když se blížila k domu, cítila únavu. Žaludek se jí svíral hlady a hlava ji bolela jako střep. Obešla dům zezadu, aby ji nikdo neviděl lézt dovnitř. Poslepu šátrala po zdech, aby nezakopla o sutiny. Když se ocitla v místnosti s proleželou matrací, s úlevou se na ni sesunula. Hmátla po báglu, který ležel vedle matrace na zemi a zarazila se. Něco tam bylo, něco, co tam nedávala.

Ztuhla a snažila se zachytit pohyb kolem sebe, ale nic neviděla. Nezdálo se, že by v domě někdo byl. Tedy kromě ní. A přesto tam ležel talíř a na něm krajíc chleba a jablko. Zamžikala, aby zahnala dojetí. Tušila, komu za to vděčí.

Opatrně se po krajíci natáhla. Nic jí ještě nechutnalo víc než tenhle chleba s paštikou. Jablko si opatrně schovala do batohu. Ze zkušenosti věděla, že je lepší si něco nechat na později. Zítra se bude hodit.

Když usínala, přikrytá voňavou dekou, začínala věřit, že by to mohlo vyjít.

Že by mohla zase začít žít. S novou tváří a s novými vzpomínkami. Že by za sebou mohla nechat všechna ta roztříštěná zrcadla a už se do nich nikdy nedívat. Že by možná opravdu mohla zapomenout…

enže ráno bylo všechno jinak. Ještě než otevřela oči, cítila, že je něco špatně. Někdo stál v místnosti a díval se na ni, jak spí. Cítila na tváři tíhu toho pohledu a naskočila jí z něj husí kůže. Ještě nějakou dobu předstírala, že spí, protože se bála otevřít oči, ale věděla, že tomu stejně neuteče. Pak se kdosi pohnul a ona vylekaně vylétla do sedu. S vytřeštěnýma očima zírala na dívku, která stála v otvoru po dveřích stejně vyděšená jako sama Ester. Pak se Ester s úlevou pousmála.

„To jsi ty,“ řekla a z hrudi se jí odvalil balvan obav. „Co tu děláš?“

Panovalo tu přítmí, protože venku se teprve začínalo rozednívat. Děvče však mělo oči čisté a plné divokého nepokoje. Zřejmě byla vzhůru už dlouho. Pes vedle ní na Ester nehnutě zíral. Tentokrát nevrčel, jen tiše mrskal ocasem. I v něm dřímal nepokoj.

Ema popošla opatrně blíž. V ruce svírala papírový sáček. „Přinesla jsem ti snídani,“ oznámila hrdě.

Ester se nepohnula, aby si od ní sáček vzala. „Měla bys ještě spát,“ konstatovala nejistě. „A tohle si vzít nemůžu.“

Bylo těžké odmítnout jídlo, když se jí žaludek hlady svíral tak, až to bolelo. Ale věděla, že jsou i horší bolesti.

„Proč ne?“

Dívenka se zamračila a tvář jí rázem pohasla. Ruka se sáčkem klesla podél těla.

„Ty tady nezůstaneš?“ zeptala se a do hlasu se jí vkradl smutek.

Ester ji stáhla k sobě na matraci. „Podívej…“

Odmlčela se. Jak má tomuhle dítěti vysvětlit, proč vlastně přišla?

„Neodcházej,“ vyhrkla Ema. „Neodcházej!“

Ester si unaveně povzdechla. „Já přece nikam nejdu,“ připustila. „Jen mi nesmíš nosit jídlo. Co kdyby někdo viděl, kam jdeš?“

„Milada by se zlobila,“ připustila Ema. „Protože sem nesmím chodit.“

„Tak vidíš,“ Ester si vzdychla.

„Ale nikdo neví, kam jsem šla,“ dodala nadšeně Ema. Pak pohlédla na psa. „Kromě Cipíska.“

Ester se také zadívala na fenu. Srdce jí v hrudi udělalo kotrmelec. Neměla to dopustit. Co sem přišla, dělá jednu chybu za druhou. Ale copak to mohla předpokládat?

„A ona to nikomu nepoví, že ne?“ konstatovala zadumaně.

Emě se rozjasnila tvář. „Ne, ona ne,“ přitakala horlivě. „Ani já ne.“

Ester si ji přísně prohlížela. „Ale chodit sem už nesmíš.“

Děvčátko se zase zachmuřilo. „Proč? Když to nikomu nepovíme?“

„Mohlo by se ti něco stát,“ připomněla jí Ester. „Není to tu bezpečné. To přece víš.“

„Ale ty tu jsi,“ připomnělo jí dítě mentorsky. Pak se kolem sebe Ema rozhlédla. „Nebála ses tu? V noci?“

Ester ji zlehka objala kolem ramen. Existovaly chvíle, kdy se skutečně bála.

V očích se jí zase objevila prázdnota. Ocitla se v jiné době, na jiném místě. Na tohle nechtěla vzpomínat. Tehdy se bránila. Ani neví proč. A on byl divočejší, než by čekala. Většinou se snažil být něžný. Ale tenkrát ne. Když se mu snažila vytrhnout, upadla a strhla to žalující, pokřivené zrcadlo ze zdi. Rozbilo se. Samozřejmě, že se rozbilo.

A v těch střepech náhle viděla celý svůj život. Roztříštěný a bolavý. Bez naděje na to, že by z těch kousků zase dokázala slepit svou duši…

„Tady není, čeho se bát,“ zašeptala nakonec Emě do vlasů. Jedině, že by se zřítila střecha, pomyslela si. „Ty ses přece taky nebála, když jsi sem šla,“ připomněla jí. „Nemám pravdu?“

Dítě se napřímilo a podívalo se jí do tváře. „Já mám Cipíska,“ oznámila Ema.

Ester se s pochybami zadívala na stárnoucí fenu. „Vážně?“

Jako by to pes vycítil, postavil se na všechny čtyři, krátce štěkl a tiše zavrčel. Ema se zasmála. „Vidíš?“

Ester se ve tváři mihl krátký závan smutku. „Máš skvělou přítelkyni.“

Ema přivolala fenu k sobě a podrbala ji za ušima. „Tu nejlepší,“ konstatovala pyšně. „Máme ji z útulku.“

Když Ester mlčela, malá tiše pokračovala. „Nikdo ji nechtěl. Tak si ji Milada vzala.“

Ester pořád mlčela. Ema hladila fenu. „Já si myslím, že tam na nás prostě čekala,“ mumlala.

Ester si dřepla vedle dítěte a vztáhla ruku, ale fena okamžitě zavrčela a hřbet se jí zježil.

„Jenom se bojí,“ vysvětlovala Ema. „Neublížila by ti.“

„Já vím,“ zašeptala Ester smutně. „Já vím.“

Ruka jí klesla k zemi. I ten pes to věděl. Věděl to…

lunce se už vyhouplo nad obzor, když Ester poslala Emu domů a chystala se zajít do městečka kousek odtud. Když sem mířila, tím městečkem procházela. Všimla si vývěsní tabule s výzvou, že místní penzion hledá pomocnou sílu do kuchyně. Byl nejvyšší čas zkusit štěstí. A v kuchyni se vždycky našlo něco k jídlu. Do první výplaty by mohla vydržet…

Než odešla, zkontrolovala vedlejší zahradu. Emu neviděla.

Pes polehával ve stínu stromů a sledoval ruiny. Sledoval ji. Věděla to a srdce se jí zachvělo. Fena jí nedůvěřovala. A nejspíš oprávněně. Ale teď nad tím nemohla přemýšlet.

Vykradla se ze sutin a obešla vesnici, protože si nepřála, aby ji někdo viděl. Nezapadala sem a věděla to. Nikdy nikam nezapadala. Vzpomněla si na to léto, které s mámou a Lindou trávily u strýce. Ani tehdy se necítila být součástí toho světa. Nepatřila tam. Stejně jako nepatřila sem.

Odjakživa ale patřila k Lindě. A teď na tom místě po její sestře zůstala jen obrovská, zející díra plná zmatku a bolesti. K Lindě se nemohla vrátit. To přece věděla. Tak proč to její srdce pořád nechce pochopit?

Stiskla rty pevně k sobě a kráčela vpřed. O kousek dál se vrátila na silnici a pokračovala k městečku, vzdálenému jen pár kilometrů. Netrvalo dlouho a našla ten penzion. Pořád ještě sháněli pomocnou sílu do kuchyně. Ulevilo se jí. Tuhle práci snadno zvládne. Vešla dovnitř. Připadalo jí to jako se vrátit v čase. Tehdy sice nebydleli v penzionu, ale tuhle ulici poznávala. Kousek odtud našla Cassii. A možná by poznala i místo, kam si s Lindou chodily hrát…

Vešla do vestibulu budovy a o chvíli později už mířila na recepci.

Nejdřív se jí vysmáli. Samozřejmě, měla s tím počítat. Vždycky se smáli, když přišla poprvé.

Problém vězel v tom, že jí nevěřili. Ale potřebovala je přesvědčit, a tak se vážně snažila. Ano, jsou to její doklady. Ano, je plnoletá. A ano, potřebuje tu práci.

Moc ji potřebuje.

V očích se jí muselo něco z toho odrazit. Obvykle si dávala pozor a tvářila se netečně, odtažitě. Ale tentokrát toužila zůstat. Už byla unavená a přála si prostě jen chvíli předstírat, že žije stejný život jako ostatní.

„Nechci tu mít žádné problémy,“ pronesl muž, který ji zpovídal. Vrátil jí doklady s opovržením, jasně vepsaným ve tváři. „Tohle je stejně falešný jako ty. Ale každý si zaslouží dostat šanci.“

Pochopila, že i když se mu to nelíbí, potřebuje ji. Potřebuje ji víc, než chce přiznat.

I Ester se pokoušela nedat najevo, jak moc vděčná mu je. Ona druhé šance nedávala. Ota by o tom mohl vyprávět. Když padal ze schodů, nejspíš v něco takového doufal. Ale osud rozhodl jinak.

Trhla sebou, když ji vzpomínka dohnala.

„Souhlasíš?“

Díval se na ni a čekal. Spěšně kývla hlavou. „Ano.“

Ani přesně nevěděla, s čím souhlasila. Ale na tom přece nezáleželo.

Zavedli ji do kuchyně a ona se hned chopila práce. To byla věc, které rozuměla. Se skloněnou hlavou myla nádobí, vlasy nedbale smotané do uzlu na temeni. Sem tam jí nějaký pramen z uzlu vyklouzl a ona si ho netrpělivě zase zastrčila zpátky. Nestarala se o to, jak vypadá. V době oběda neměla čas pomalu ani na to, aby se pořádně nadechla. Nádobí se jí kupilo na pracovní ploše a ona nestačila hrnce odmáčet a drbat. Talíře strkala do myčky s naučenou rutinou. Tohle byla věc, kterou znala. Mnohokrát vypomáhala v kuchyni. Nikoho nezajímá holka, co má ruce po lokty ve vodě a hlavu nezvedne od špinavých hrnců. A to přesně potřebovala.

Zůstat neviditelná.

Starší žena, která krájela cibuli a zeleninu do polévky, se na ni soucitně podívala. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se, zatímco směs házela do vroucí vody.

„Ester.“

„Nech to na chvíli,“ vyzvala ji žena. „A pojď prosím míchat.“

Na pánvi tam bublala příjemně vonící směs masa, zeleniny a tmavé omáčky. Ester si utřela dlaně do pracovní utěrky a popadla vařečku. Stála nad pánví, míchala omáčku a z těch vůní se jí zatočila hlava. Zamrkala a zhluboka se nadechla, nohy se jí rozklepaly. Ne, nemůže se tu složit. Vyhodili by ji. Snažila se poručit svému tělu a nemyslet na svůj vzbouřený žaludek.

Měla si ráno přece jen vzít od Emy jídlo. Ale nechtěla k sobě dívku připoutat. Nechtěla k někomu cítit vděk. Protože pak by bylo o moc těžší odejít. Už teď to nebude lehké, to věděla.

Závrať přešla stejně rychle, jako zaútočila. Znovu se nadechla a zatřepala hlavou. Další neposedný pramen jí vyklouzl z uzlu na temeni. Připomněla si, že musí být důslednější a vlasy pořádně spoutat, protože i to by mohl být důvod, aby ji vyhodili…

„Říkej mi Anino,“ řekla žena, která poletovala po kuchyni a míchala hned polévku, hned prskající cibulku na vedlejší pánvi. „Všichni mi tak říkají.“

Ester vzhlédla a zadívala se jí do unavených, vědoucích očí. „Dobře.“

„Někdy jsem tu já, někdy Milada, a někdy Toník,“ zasvěcovala ji Anina. „A někdy taky všichni najednou,“ zasmála se. „To je potom teprve mazec.“

Ester se na ni zadívala. „Mazec?“

Doufala, že tohle místo bude klidné a tiché. Zatím se tu nikdo neukázal, kromě dívky, která roznášela jídlo.

„Většinou to vypukne v pátek,“ sdělovala jí Anina. „To se sem nahrnou lidi z měst, co se nemůžou nabažit zdejších přírodních krás. Ale přes zimu je tu klid.“ Zvědavě se na Ester zadívala.

„Ale to ty už tady asi nebudeš,“ dodala zamyšleně. Ať už se Ester tvářila sebevíc nepřístupně, stejně se sem tam někomu podařilo pod tu její masku netečnosti nahlédnout.

Ester se pousmála. Nebo se o to spíš pokusila. „Ne, to asi ne,“ přitakala tiše a odvrátila se.

Těžko říct, kde bude. Neměla žádný plán. Žádný cíl. Neměla v ruce žádné eso, které by vytáhla z rukávu. Nic, k čemu by se mohla upnout tak, jako se celé roky upínala k Lindě. Její život zůstal bolestně prázdný a osamělý – ale tak to přece chtěla. Nemělo smysl se tím trápit.

Nemohla nikomu přinést nic dobrého. To jí Ota přece tvrdil pořád. Že je jeho prokletí. Že s ní jsou jen potíže. Že mu ničí život…

A měl vlastně pravdu. Život mu zničila. I když ho z těch schodů strčila Linda, za všechno mohla ona. Linda netušila, jak je to doopravdy.

Nevěděla, že s tím Ester celé roky mlčky souhlasila. Že mu to prostě dovolila…

Kdyby to Linda věděla, dopadlo by to jinak?

Ester zavřela oči a připomněla si, kým je. Kde se nachází zrovna teď. V téhle moderně zařízené kuchyni, vedle ženy, která nic netuší. Která v ní vidí jen dívku, míchající voňavou směs na pánvi. Dívku s očima hlubokýma jako studny, ve kterých už se utopilo tolik nadějí…

Dveře za jejími zády se otevřely a dovnitř vběhla dívka s novými objednávkami. Zakopla o hrnec, který si tam předtím Ester odložila, a málem upadla.

„Dávej pozor, Eleno,“ ozval se někdo za dívčinými zády, a obratně ji zachytil v pase, aby neupadla. Krátce ji k sobě přitiskl a pak ji zase pustil.

Dívka od něj s uzarděním odstoupila. „K čertu, kdo to tu nechal válet?“ osopila se na všechny a na nikoho určitého.

Ester vypnula sporák pod pánví a nejistě přistoupila blíž. „Já,“ přiznala tiše. „Promiň, už se to nestane.“

Shýbla se, aby hrnec zvedla z podlahy, ale kluk, který předtím zachytil Elenu, byl rychlejší. Přistoupil k ní a drsně jí nadzvedl bradu. Cukla hlavou, aby se mu vyškubla, ale to ho naštvalo ještě víc. Popadl ji za paži a přitáhl k sobě.

„Copak, princezno? Tady nejsi pro parádu, tady se maká…“

Odstoupila od něj a ve tváři jí zahořel stud. Byl vysoký, vyšší než Matyáš, takže mu dosahovala ani ne k ramenům. I Ota byl vysoký. A Ester měla náhle pocit, jako by jí bylo zase patnáct…

Neměla ráda vysoké muže a tenhle to asi poznal.

Oči měl temně zelené, Ester takové oči ještě nikdy neviděla. Planuly žárem stejně jako vztekem. Ani ona se mu nezamlouvala, to pochopila hned.

Vlasy měl tmavé, skoro černé, krátce sestřižené na krku, ofina mu mírně padala do čela a zjemňovala snad až příliš ostré rysy. Byl štíhlý, možná až moc. Zřejmě byl zvyklý málo jíst nebo se hodně pohybovat. Odvrátila od něj obličej a shýbla se k hrnci na podlaze.

„Ty neumíš mluvit?“

Popadl ji za rameno a donutil ji tak, aby se na něj znovu podívala. Tentokrát se mu nepokoušela vyškubnout, jen mu nehnutě oplácela pohled.

„Omluvila jsem se,“ pronesla klidně. „Podruhé se omlouvat nebudu. A teď mě pusť.“

„Romane, no tak,“ vložila se do toho Anina. „Copak to dítě musíš děsit hned první den?“

Zasmál se, ale neznělo to hezky. Z toho smíchu Ester naskočila husí kůže. O co mu jde?

„Právě,“ zamumlal. „Dítě. Odkdy zaměstnáváme malé holky?“

Ester cukla hlavou a vztekle si ho měřila. „Je mi osmnáct, blbečku,“ zasyčela a sama sebe tím překvapila. Obvykle se nenechala tak snadno rozčílit. Ale on ji vyváděl z rovnováhy už tím, jak se na ni díval. Jako by věděl, co tají…

Anina se usmála. „Slyšel jsi?“

„Všichni jsme to slyšeli,“ odsekl a popadl přichystané talíře. Když mizel za dveřmi, Ester se za ním zadumaně dívala. Byl plný vzteku. Jenže ji neznal. Nemohl nic vědět. Tak proč se tolik zlobil?

Odnesla hrnec k mycímu pultu a ponořila ho do špinavé, páchnoucí a studené vody.

„Nic si z toho nedělej, dítě,“ ozvala se za ní Anna. „Už je prostě takový. Naštvaný na celý svět. Prská, ale nekouše.“

Elena se zasmála. „A jak to víte?“

Anina se na ni přísně podívala. „Ty mlč a raději mazej na plac. To jídlo bude studené, než si vzpomeneš, proč tu jsi.“

Elena se zamračila, ale neodmlouvala a popadla další dva talíře, co tu zbyly. Ester si upravila vlasy a začala drhnout připálený hrnec.

Anina ji chvíli tiše pozorovala. „Roman je hodný kluk, ale je toho na něj moc. Táta věčně na cestách a máma bůhví kde… Nesmíš si to tak brát, nemyslel to zle.“

Ester se po ní ohlédla. „Proč mi to říkáte? Je mi jedno, jak to myslel.“

Žena se pousmála. „Zdání často klame,“ řekla. „Ty to víš určitě stejně dobře jako já.“

Ester se zmateně stáhla nad hrnec a pokusila se z hlavy vytěsnit všechny zmatené myšlenky. Jak to Anina myslela?

Když vydrhla všechny hrnce a vyskládala nádobí z myčky zpátky do skříněk, měla pult už zase plný. Další špinavé talíře, příbory a hrnky. Znovu naplnila myčku, co se tam nevešlo, to musela umýt ručně. V době oběda neměla kdy myslet na něco jiného než na svou práci. Když největší frmol ustal, přistrčila k ní Anina talíř husté smetanové polévky.

„Tumáš,“ broukla. „Nádobí chvíli počká. Sněz to.“

Ester se na ni s vděkem podívala. Odnesla si talíř k malému stolku v rohu a sedla si na štokrle, které někdo zašoupl pod stolek.

„Chutná?“ zeptala se s úsměvem Anina. „Takovou ti nikdo jiný neuvaří. Věř mi.“

Ester nemusela odpovídat. Bylo to vynikající. Z celé její tváře čišelo uspokojení, kdyby se nestyděla, tak by talíř snad vylízala.

„Děkuju,“ zamumlala, když prázdný talíř nesla ke dřezu.

Dveře se otevřely přesně ve chvíli, kdy kolem nich procházela, a dovnitř vpadla Elena. Drcla do Ester a té talíř vylétl z ruky a roztříštil se na zemi. I tentokrát Elenu zachytila pevná paže kolem pasu.

„Dávej pozor, Eleno,“ zamumlal Roman stejně jako o pár hodin dřív. „Jednou se tu přerazíš.“

Pak přehlédl tu spoušť. Jako by přesně to očekával. „Co stojíš?“ obořil se na Ester. „Ukliď to.“

Trhla sebou a očima se jen letmo dotkla jeho rozzlobené tváře. Jako by v něm vzbuzovala zlost už jen tím, že existovala.

Mlčky se obrátila a zamířila do rohu pro koště. Roman popadl další talíře, připravené pro hosty, a vyřítil se z kuchyně do lokálu. Elena se opřela o pracovní pult a znuděně pozorovala Ester, jak zametá střepy.

„To byla poslední objednávka,“ poznamenala do ticha. „Snad bude chvíli klid.“

Pak se odlepila od pultu a zamířila k zadním dveřím. Ester mezitím zametla střepy na hromadu a začala je házet do koše.

„Zbláznila ses?“ zařval na ni vztekle Roman, který se objevil za jejími zády. Lekla se a sykla bolestí.

Přiskočil k ní a hrubě ji vytáhl na nohy. „Tamhle je smetáček a lopatka,“ zavrčel. „Co na to saháš?“

Přistiženě schovala ruce za zády, protože cítila, jak jí po prstech stéká krev. „Nic by se nestalo, kdybys tu neřval jako idiot,“ odsekla rozzlobeně. „Chováš se jako pitomec od chvíle, co jsem tě poznala.“

Stiskl rty k sobě. „Ty mě holčičko vůbec neznáš,“ poznamenal. „Ještě ne.“

„To, co vím, mi bohatě stačí. Děkuju, nechci,“ zamumlala a stáhla mu dlaň ze své paže, kterou pořád svíral.

„A přestaň na mě sahat,“ doporučila mu tiše. „Nelíbí se mi to.“

Vztekle rozhodil ruce. „Jo, madam se to nelíbí?“ zavrčel. „A co by se ti líbilo?“

Už zase se mu klidně dívala do tváře. „Abys mě nechal na pokoji.“

O krok couvl. „Jak chceš, děvenko,“ utrousil. „Jak chceš.“

Pak vystřelil ze zadních dveří tak rychle, až se za ním s rachotem zabouchly. Ester se za ním zmateně dívala. Co ho žere?

Anina k ní přistoupila. „Ukaž.“

Ester zavrtěla hlavou. „Nic to není. Kdyby neřval…“

„Ukaž mi tu ruku,“ zavelela starší žena neústupně. „Hned.“

Ester vytáhla paži zpoza zad a neochotně rozevřela dlaň plnou krve. „Holka bláznivá,“ spráskla Anina ruce. „Okamžitě si to strč pod studenou vodu.“

„Nic to není,“ opakovala Ester paličatě. „Za chvíli to přestane téct.“

Dlaň ji štípala, ale věděla, že rána není hluboká, spíš povrchová. Jen to krvácelo víc, než očekávala. Když dlaň sevřela do pěsti, nepříjemně ji v ráně píchlo.

„Nejspíš tam něco zůstalo,“ podotkla tiše Ester. „Můžete se mi na to podívat?“

„Jo, dítě, nevím jistě, jestli tam něco uvidím. Už mám starý oči…“

Ani jedna z nich si nevšimla, že se dveře ze zadního dvora otevřely a dovnitř se vrátila Elena s Romanem.

Když zaslechl jejich slova, odstrčil Aninu stranou. „Ukaž,“ nařídil přísně Ester. „Podívám se na to.“

Pohlédla na něj a spolkla všechno, co chtěla říct. Jen mu mlčky podala zraněnou dlaň.

Chytil ji do své ruky a sklonil se k ní. „Eleno, podej mi pinzetu,“ poručil dívce, která postávala opodál.

„A kde ji mám asi vzít?“ namítla a rozhlížela se kolem sebe.

Vzhlédl a mrazivě se na ni podíval. „V šuplíku.“

Pohlédla na místo, kam se díval. „No jo,“ zamumlala. „Už jdu.“

Přinesla pinzetu a dívala se, jak zapátral v ráně. Ester nevydala ani hlásku. Semkla rty k sobě, když to zabolelo. Tentokrát držel její ruku jemně. Zdálo se, že se jí sotva dotýká. Jako by na ni sahat vlastně vůbec nechtěl – ale musel.

A pak byl střep venku a ona si oddechla a přitáhla si dlaň k sobě s příliš znatelnou úlevou. Zdálo se, že ho to pobavilo.

„Zavaž si to,“ utrousil, když zamířil k lékárničce a začal vytahovat gázu a náplasti. „A pak to tu můžeš uklidit.“

Anina zavrtěla hlavou, ale nic neřekla. Roman pohlédl na Elenu, která chtěla něco podotknout, ale moudře si to rozmyslela.

„A co ty tu děláš? Nemáš co na práci?“

Když Elena míjela Ester, s účastí na ni pohlédla. „A pak že nekouše,“ zamumlala.

Ester mlčela. Zatímco zametala střepy na lopatku, zachmuřeně ji pozoroval. Předstírala, že to nevnímá.

Přistoupil k ní asi o hodinu později, když se chystala vyndat nádobí z myčky. „Ukaž mi občanku,“ poručil jí.

Rozčileně se k němu obrátila. „Proč bych měla?“

„Protože ti to říkám,“ zavrčel. „Tak dělej. Kde máš věci?“

Zatěkala očima nejistě kolem sebe. „Na to nemáš právo,“ namítla.

To už zamířil ke dveřím, které vedly do malé kanceláře za kuchyní. Tam si obvykle všichni nechávali osobní věci. Ester se rozběhla za ním a snažila se ho zastavit.

„Kruci, na to nemáš právo!“ opakovala, když ji ze sebe setřásl a rozrazil dveře. Stačila mu vteřina, aby pochopil, že ten špinavý bágl v rohu na zemi, patří jí. Ale tentokrát byla přece jen rychlejší. Proklouzla kolem něj a vrhla se k báglu. Popadla ho oběma rukama a pevně ho sevřela na hrudi.

„Přestaň!“ zlobila se. „Přestaň se chovat jako pitomec. Nemáš právo hrabat se mi ve věcech.“

„To teda sakra mám!“ vztekal se a probodával ji zlostnýma, zelenýma očima. „Tenhle podnik mi jednou bude patřit.“

Natáhl k ní paži. „Na strejdu možná zapůsobila tvoje nevinná tvářička, ale na mě to nezkoušej. Neuspěješ.“

Zděšeně na něj zírala. „Cože?“

„Ukaž. Mi. Občanku,“ odsekával a drtil ji svým pohledem. „Hned.“

Vzdala to. Věděla, kdy je lepší ustoupit. Mrskla po něm bágl tak vztekle, až se mírně zapotácel, když ho na své hrudi zachytil.

S odporem ho prohrábl, až narazil na vnitřní kapsu a našel, co hledal. S nevírou v očích studoval její občanský průkaz.

„Spokojenej?“ utrousila, když jí mlčky podal doklady zpátky. Popadla je a vrátila do batohu.

Zamyšleně si ji prohlížel. „Ani ne,“ pronesl nakonec. A pak se prostě obrátil, odešel a ji tam nechal stát. Hodila bágl na zem a vzteky by nejraději dupla. Tu práci potřebovala. Musela něco jíst.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zahrada zapomnění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.