Brána jeskyně

Erik Dominik Novák

BRÁNA JESKYNĚ

Brána jeskyně vzhlíží nevinně,

nežli z ní sémě se narodí

Pak sklízíš zahradu mého mokřadu,

v němž ne vždy Tvůj potůček proudí

Sté, važ si kamene, a braň svým ramenem,

což i z Tvého polínka pochází

A já pak na duši slziček osuším,

když postýlkou klamný sen hází –

Brána jeskyně z vůle Bohyně

jen Tvá je, a jen Ty můžeš dál

Tak dej mi proud svůj zas, nechť nežli přijde mráz,

už abys další kolébku schystal

Já byla na duši důvod pro kuši,

jak úděl žen byl mne vzdálený

Však Tys ku mne nakročil, můj plamen namočil,

ač nezhasil jeho dar vzpřímený, a rovný –

Brána jeskyně dále nezhyne,

leč dítko mokřadu opouští

Já úděl splnila, jím Tebe poctila,

a stále hostím Tě jen, jak se sluší –

BERUŠKA

Jakmile noc nastane, mé oči zelené

širou tmou celé se rozzáří

K nim kráčí beruška, chviličku posečká,

pak úsměv vykreslí ve všech tvářích

Do sítě lapena, ještě teď zkroucená,

samotná žádala v podzámčí

o přízeň v luka, i sad, a vláhu pro mokřad,

a brodu jen, kde led je tenčí

Sté vládce pokyne, sekera zahyne,

beruška okovů zproštěná

dnes může zvěstovat od jihu na západ,

že příroda dál je němá –

CHALOUPKA V PUSTINĚ

Chaloupka v pustině, k jíž můj pach zavane,

teď vrátka dokořán otvírá

A ven zní píšťala, i píseň prastará,

tu píšťalu Venuše svírá

Ta píseň boří hráz, a pro nás staví čas,

je to tam „dál se tu opatruj,“

jež říkal Ti nejeden, pak sám skonal pod ledem,

že já jsem Tvůj, nechť ve rčení je síla

Chaloupku pro nás dva dnes krášlí dvě patra,

leč jeden druhého nemíjí

Já dál Tvůj, a Ty můj květ, a v bříšku ratolest,

a pod okny srny v říji v poklidu pijí

PÁR PŘÁTEL OPATRUJ

Je pramen čím dál níž, a lev si hledá skrýš,

a pouští stává se pastvina

Víc než rok neprší, i slzy na duši

jsou tenčí, a sopka dál vzlíná

Chlad na srdci, bouře v ulicích,

sám ďábel mává svou demisí

Jen pár přátel na misi stále si nemyslí,

že Země marně se v okovech vzpíná

Pár přátel opatruj, a nebuď jenom svůj,

pak slzy na duši proměníš

ve smích, a zábavu, a lev o hladu

nebude, když s puškou jej spatříš

JEN RUKA PODANÁ

Jen ruka podaná může být provdána,

Ty rukou za ruku veď mne dál

Hledej cest i v bažině jen sítí protkané,

já v hlavě mám myšlenek nával

Ta mysl zhýčkaná na zemi pod náma

chce žít, chce mít Tě, i přátel pár

A s Tebou, též za paži, ve slunné manéži,

chce další děj hrát, kde klaun stával

Jen ruka podaná, s ní není bitva prohrána,

jen tehdy ruku za ruku vyměníš

Když jiný nad propastí žádá si Tvé účasti,

a střípek ke střípku zas v talíř slepíš

MÁ LÁSKO, TANCUJ DÁL

Má lásko, v područí mého náručí

ze všech splínů se vyléčíš

Máš hlad po vědění, i střípků dělení,

které poskládáš, a pak už jen tančíš

Valc na moři, i rumba v podhůří,

zem blízká, konečná vzdálená

Bok po boku, a ruku za ruku,

Tys dále můj muž, já milenka věrná

Má lásko, tancuj dál, a pozvi celý sál

k přípitku, i na menší hostinu

Pak líbej mne pod květem, a hlaď jen sametem

téhož, jenž v obavách opustil stínů

POD ROUŠKOU VĚDĚNÍ

Pod rouškou vědění myšlenky nezpění,

otázky Tvé k mému úžasu

Já zírám, co chceš znát, a s vědmou poskládat,

jen zdraví, lásku, cit, a krásu

Jak bijí hodiny, máš již své rodiny,

oporou jsi, a na totéž spoléháš

Zítra dáš mi své znalosti, pár vět, a pár něžností,

hrdý můžeš být, a též hrdý vstáváš

Máš i svůj mantinel, jak kázal Stvořitel,

a byť všude není jen cit, láska, krása

Zdravý jsi i ve stínu, zdravou máš rodinu,

tak což zvěděls, ve slunci dalšímu hlásáš

. . .

BYLAS MOJE ŽENA, dnes všechny fotky odplynou

Remorkér kotvy zvedá i s celou mojí rodinou

Pes úkryt si hledá, tichý je sál, i nádvoří

Spát, a snít, se nedá, a jediná louč nehoří

Bylas moje žena, já nadále jsem jiný muž

Co za klobouk si nedá, že neznal něhu, cit, bral nůž –

. . .

. . .

NA SAMÉM SKLONKU LÉTA, na jižním pólu Tvýho vědomí,

po lásce je veta, a daleko muži ledoví

Já hladím, laskám, líbám, Ty zvedni se, a dál se tuž

Pod peřinu si nedám v půli mantinel, Tys dál můj muž

Až sejdeme se z jara, jižní pól Tvýho vědomí

sdělí mi, že jsem stará, leč Ty, po lásce zas hladový –

. . .

. . .

TRAMVAJ DO STANICE TOUHA, to čítávals, to dávno jest

Prožil jsi léta dlouhá, a na počátku býval křest

Dnes sešlý na plůtku je obal, však stejný dům, i zápraží

A jen sešlý dnes se rouhá, a snad života již si neváží

Leč Ty, dále dáváš víru, dále v klíně chováš ratolest

Ta víra dává Ti sílu, a slavíš každý nový křest –

. . .

ZNEJ JINÝCH PŘEDSÍNÍ

Znáš mne jen pár chvil, on několik jar,

vzdálen byl, a zas k nám zavítal

Polibek dal, i krásnou květinu,

a já, s rozvahou, sté vyšla ze stínu

Tys něhu znal, on lásku nezměrnou,

s ním nemusím víc kráčet s lucernou

Tak nezlob se na rčení prastará,

že o Tebe, jiná se postará

Dva v páru jsou, třetí loď opouští,

to platí na moři, leč, taktéž na souši

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Brána jeskyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.