Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Daniel Gris, 2019

Cover Image © Shutterstock / FXQuadro, 2019

Cover Art © Lukáš Tuma, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-137-3 (epub)

ISBN 978-80-7588-138-0 (mobi)

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ: MAJOR

KAPITOLA DRUHÁ: LAURA

KAPITOLA TŘETÍ: TRABLE JSOU NA CESTĚ

KAPITOLA ČTVRTÁ: PARTY IS OVER

KAPITOLA PÁTÁ: NĚCO JAKO DÉJÀ VU

KAPITOLA ŠESTÁ: PLÁN

KAPITOLA SEDMÁ: DVOJITEJ PŘESÍRÁK

Daniel Gris

Přečtěte si ukázku z knihy Chladný den pro vraždu

Přečtěte si ukázku z knihy Případ Pegasus

Jak řekl dalajláma, existujou dny, kdy i vaše ranní kafe potřebuje kafe, aby se probralo. Nebo to řekl Lennon? Každopádně, tohle byl přesně jeden takovej. Všechno mi trvalo asi o minutu dýl než obvykle, věci mi padaly z rukou a byl jsem rád, že s sebou tahám jen dvě nohy. Mozek pokulhával a marně se snažil dohnat hodinky.

Prostě klasický ráno po flámu.

Ale popořádku…

Velká terasa velkýho baráku na malým kopci nad velkým městem. Ten barák byl fakt ohromnej a na jeho terase by mohly startovat gripeny. Stál jsem na ní se spoustou dalších lidí, všichni v rukou nějakej ten chlast a hudba řvala na plný koule, zkrátka večírek jak má bejt. Teda aspoň pro ostatní, já tentokrát spíš trpěl. Tyhle přehlídky špičatejch polobotek napomádovanejch frajerů a jejich dámiček v kombinaci silikon/botox mě nikdy moc nebraly. Moje oblíbený mejdany vypadaj jinak.

Vlastně mě nebrali ani tyhle lidi, i když nebudu tvrdit, že na některý samičky nebyl hezkej pohled. Jenže kdyby se platila daň z přemejšlení, většině z těch holek by každej rok vraceli přeplatek. A člověk si s nima chce taky někdy popovídat, no ne?

Ptáte se, proč jsem tam teda zacláněl, když jsem se cejtil jako veš ve špatným kožichu? Práce, co jinýho.

Na tý párty byl snad každej, kdo ve městě něco znamená, čímž ale nemyslím profesory z filozofický fakulty. Spíš zazobance všeho druhu, několik čutálistů nebo hokejek, dva tři profláknutý radní, spoustu dlouhonohejch modelín, filmový hvězdy i hvězdičky, ale v první řadě lidi, který se motaj kolem muziky. Ty hlavně, protože tohle byl především hudební mejdan. A pořádal ho Major, což je samo o sobě ta nejpádnější pozvánka.

Ten samej Major mě zatáhnul do kšeftu, uprostřed kterýho jsem se ocitnul na týhle terase. A jako jedinej jsem na ní sušil hubu. Dal bych ledvinu a dva prsty za skleničku bourbonu, ale namísto něj jsem srkal jen sodu maskovanou za vodku.

Já tam totiž nebyl proto, abych se bavil. Koukal jsem, co se kde pohne, a poslouchal, co se kde šustne, což jde odjakživa líp střízlivýmu. Takže jsem byl nasucho. A taky inkognito.

Všichni věděli, že mi můžou říkat Lars, ale neměli ani páru o tom, co jsem doopravdy zač. Byl jsem pro ně jen Majorův poskok a tím to haslo. Podržtaška. Pan Bezvýznamnej. Přesně podle našeho plánu.

Samo sebou, že poskok se na párty nebaví, ten je placenej od jinejch věcí. Zato ctihodná společnost byla rozjetá až běda.

„Hej, Larsi!“

Většinu těch, co na mě pořvávali, jsem znal z bulvárních plátků různý úrovně. Různý úrovně byly i jejich životy, jejich peněženky a jejich inteligence.

„No tak, Larsi!“

„Jo?“

„Larsi, hoďte do placu nějakej vtip! Znáte?“

Nějakej vtip? Nejen poskok, ten večer jsem byl evidentně i obecní šašek.

„Ale jo, znám. Spíš než vtip je to ale taková veselá bajka s ponaučením. Nevadí?“

„Nevadí!“

K naší skupince se stáhly snad všechny hlavy z celý terasy a visely mi na pysku.

Do toho, Larsi.

„Takže… Jezdí takhle zajíc po louce ve svým ferrari a najednou slyší volání o pomoc. Přijede k hluboký jámě a tam vlk. Zajíci, vytáhni mě! Zajíc krčí rameny: Ale jak? Vždyť jsem malej! Vlk prosí: Vezmi lano, přivaž ho za svý ferrari, já se lana chytím, rozjedeš se a jsem venku! Jak řekl, tak udělali a vlk byl vysvobozenej. Druhej den ten samej vlk běhá po lese, slyší volání o pomoc a v jiný jámě je pro změnu zajíc. Vlku, vytáhni mě stejně, jako já tebe včera! Teď krčí rameny vlk: Ale jak? Vždyť nemám ferrari, abych za něj přivázal lano! A zajíc radí: Dřepni si k okraji jámy, spusť dolů ocas, já se ho chytím a tak mě vytáhneš! Jak řekl, tak udělali a zajíc byl vysvobozenej.“

Moje obecenstvo chvíli mlčelo, ale pak to někdo nevydržel.

„A to ponaučení?“

„Ponaučení? No přece že když máš dlouhej vocas, nepotřebuješ ferrari.“

Všichni chlapi, který měli dole na parkovišti placatý auto, mě probodli očima. Zasmáli se jen ti, který přijeli taxíkem. Ženský se vesměs hryzaly do rtů a radši si přihnuly ze skleničky.

Bylo jasný, že další fór už po mně nikdo chtít nebude, takže jsem se otočil na patě a uklidil se na opačnej konec terasy. Potřeboval jsem bejt aspoň na chvíli sám, abych ze všech těch důležitejch ksichtů, jejich keců a uječený muziky dočista nezblbnul.

Aby nedošlo k omylu, já hudbu miluju. Jenže v ní musej bejt slyšet pořádně nabroušený kytary, zatímco tohle bylo jen nějaký tuc tuc prd prd bez chuti a bez zápachu. Je hrozný, čemu všemu se dnes říká muzika. Hendrix, Cobain i Brian Jones se musej obracet v hrobě. Ale přežít ten kravál patřilo k mý práci. K práci, na kterou jsem podle Majora ten nejlepší. A Major se obvykle nemejlí.

Koukal jsem dolů na rozsvícený město, když jsem vedle sebe najednou ucejtil něco jako rozkvetlou louku a sex v jednom. Na mou stranu terasy se přiloudala hezky rostlá tmavovláska v přiléhavejch černejch šatech a už jen její vůně mi shrnovala ponožky. Všiml jsem si jí už dřív, v celým tom večerním mumraji vypadala jako jediná příčetná ženská. Tichá, mlčenlivá pozorovatelka. Ani nevím, ke komu patřila. Je dokonce možný, že jako jedna z mála tam nebyla za ničí přívěšek.

Zastavila se vedle mě a pousmála se.

„To byl dobrej vtip.“

Musel jsem souhlasit.

„Jo, vtipy ze života bejvaj nejlepší.“

Nekoukala na mě, oči měla upřený na tisíce světel pod našima nohama.

„A jaký auto máte vy, Larsi?“

„Prostorný. S tmavejma sklama, aby nemohl každej trouba čumět dovnitř.“

Ani teď se na mě nepodívala. V prstech držela skleničku a pomalu z ní upila. Nasál jsem rozutíkaný molekuly. Sherry.

„Parkujete venku jako pitomec, anebo…?“

„Dole v garážích.“

Ve tváři se jí nepohnul jedinej sval, jen skoro neznatelně přimhouřila oči.

„Za deset minut?“

Přikejvnul jsem.

„Myslím, že za deset minut tam zrovna budu mít nějakou práci.“

Ještě chvíli koukala do dálky, pak se znovu napila a odešla.

Takže… Kde jsem to skončil?

Major. Jo, to on mě do týhle fachy uvrtal.

Sjel jsem pohledem odcházející siluetu v černejch šatech. Ne že by mi ten kšeft zrovna teď vadil.

Ale asi bych to fakt měl vzít popořádku…

Seděl jsem u svýho stolu v Exilu, za barem se nudil Gregor a lokálem duněli Helloween. Jsou dny, kdy je starou dobrou Metallicu záhodno proložit něčím onačejším, a tohle byl jeden z nich.

Pokud jde o čistej heavy metal bez příměsí a serepetiček, jsou Helloween a obě části jejich Keeper of the Seven Keys prostě dokonalý. Zběsilý tempo, zdvojený kytary a Kiskeho nadpozemskej ječák je přesně ta muzika, kterou by si našinec nechal zahrát na cestu do hrobu.

Metallica je jen jedna, o tom se nedebatuje. Ale Helloween za ní budou v těsným závěsu. Pak taky Manowar, Accept a Judas Priest. Všechno jsou to možná vykopávky, jenže to já už jsem asi taky. Jedno ani druhý přede mnou ale radši neříkejte.

Takže jsem seděl, listoval novinama a podupával si do pecky „Future World“, když mi najednou v kapse džín zavrčel mobil. Číslo na displeji mi nic neříkalo, což bylo víc než v pořádku. Měl jsem za to, že volá někdo, kdo chce nechat šmírovat svojí paničku. Kdo chce pohlídat kšeft. Doprovodit do banky a pak zase domů. Zabezpečit barák, aby mohl v klidu někde s daiquiri ve skleničce chytat bronz. Zkrátka někdo, kdo potřebuje Larsovy služby.

Novej zákazník.

Měl jsem pravdu i neměl. Číslo mi sice vážně nic neříkalo, ovšem hlas v telefonu jsem poznal po prvních dvou slovech. Strohej i vemlouvavej, smirkovej papír i plyšovej přehoz v jednom balení. Hlas, kterej vás přiměje skočit ze střechy a vám to přijde jako vlastně docela dobrej nápad.

„Těbůh, Larsi, tady Major.“

Major. Starej známej, kterýho jsem neviděl už roky. Zato on věděl, komu a proč volá, takže mě měl celou tu dobu zřejmě v merku.

„Majore, rád vás slyším.“

Už jsem v životě řekl i věci, který jsem myslel upřímnějc. Z Majora jsem měl totiž odjakživa podivný svrbění v podbřišku. A když říkám podivný, myslím tím podivný, ne příjemný. Major byl jeden z dlouhý řady mejch šéfů, když jsem nafasoval policejní mundúr. K nejhoršímu z nich měl daleko, k tomu nejlepšímu taky, takhle problém nestál. Ten byl spíš v jeho schopnosti vidět každýmu až do žaludku. Čert ví, jak to ten chlap dělal, ale člověk si před ním připadal tak nahej, že měl nutkání zakrývat si dlaní nádobíčko.

Jenže roky mý policejní kariéry byly dávno pryč, odnes je čas spolu s mejma iluzema a vyžehleným ksichtíkem bez jedinýho chlupu. Teď je ze mě plešatej cynik s pořádným plnovousem a s vráskama, který vypadaj jako stopy po buldozeru. Zestárli jsme oba, já i Major.

Kolik mu asi je? Nejspíš něco kolem šedesátky, což je věk, se kterým se dá pořád ještě nějak žít. Od policejního sboru vypadnul chvíli přede mnou a dobře udělal. Znal lidi, kteří znají lidi, a když dal dohromady jejich prachy se svejma schopnostma, nemohlo jít o prodělečnej kšeft. Fušoval do všeho, z čeho kapalo, snažil se nebejt na očích, ale když už se vynořil, pokaždý měl o něco decentnější kravatu a o hodně dražší káru.

A teď jsem ho měl na telefonu a tvrdil mu, že ho rád slyším.

„Čemu vděčím za vaše zavolání, Majore?“

Odjakživa jsem mu vykal a přitom už asi zůstane. Což jsem ale nepociťoval jako žádný příkoří – s některejma lidma mi jde familiárnost fakt špatně přes hubu.

„Měl bych pro tebe prácičku, Larsi. Máš zájem?“

„To je jako bych vám řekl, že pro vás mám ženskou, Majore. Taky byste chtěl nejdřív vědět, kolik jí je a jestli jí nechybí noha.“

Zasmál se, ale pak zvážněl.

„Takže to probereme?“

„Nejsem proti.“

Neměl jsem nic proti tomu poslechnout si jeho nabídku a koneckonců ani proti tomu potkat Majora. Nějakým zvráceným způsobem mě zajímalo, kam až se při svým putování kšeftama dostal. U lidí, jako je on, totiž nikdy nevíte.

Gregor cinknul skleničkou o bar.

„Dáš si Jacka, Larsi?“

Kouknul jsem na hodinky. Jestli se někomu fakt nepodobám, tak uhlazenejm anglickejm džentlmenům, ovšem jednu věc mám s nima společnou. Zásadně žádnej chlast před pátou odpolední. Teď byly čtyři, což znamenalo…

„Jo, Jack neuškodí.“

Jack Daniel‘s, nejklasičtější z klasickejch bourbonů. Mám ho rád čistej, všechny ty novinky jako medový příchutě nebo koktejly můžou jít s prominutím do hajzlu. Potřebuju cejtit chuť chlastu a kouře, bez příměsí, bez kompromisů. Jediný co snesu, jsou kostky ledu, i když i za tohle by mě pravověrný poslali do pekla. Podle nich si bourbon ředí jen slečinky.

Tak jo, nejspíš jsem slečinka.

Gregor přede mě postavil skleničku a s tou svou se posadil naproti. Zavrtěl se a odkašlal si, neklamný známky rozhovoru, do kterýho se mu zrovna nechce. Už v tu chvíli jsem věděl, že přijde s něčím, co se mi nebude líbit.

„Co se děje, Gregore?“

Zvedl ke mně oči a zatvářil se tak překvapeně, jak to jen uměl.

„Nic.“

Gregor byl ten nejmizernější herec na světě. Nicolas Cage mezi barmany.

„Nekecej a vyklop to.“

„Fakt není co, Larsi.“

Koukal jsem na něj zpod obočí. Bylo jasný, že ho něco žere, ale nemělo cenu to z něj páčit. Jestli o tom bude chtít mluvit pozdějc, jsem první, komu kápne božskou. Komu taky jinýmu? Nebudu tvrdit, že jsme jako bráchové, ale máme za sebou věci, který se počítaj.

Třeba tenhle bar, ve kterým sedíme. Je náš společnej, což ovšem nikdo kromě nás dvou neví. Společný máme i jizvy. U mě jsou pochopitelný, protože já jdu už z povahy svý práce konfliktům naproti, ovšem Gregor je odjakživa obyčejnej barman. Už když se narodil, držel v ruce šejkr, a mezi láhvema s chlastem jednou i umře. Což vlastně nemusí bejt tak špatná smrt.

No a ty svý jizvy, ty má Gregor kvůli mně. Jizvy a taky skleněný oko. Ani o jedno z toho nestál, ale k obojímu přišel dřív než k novejm botám. Stačilo, aby se v tu nejmíň vhodnou dobu přichomejtnul do jedný strkanice a bylo vymalováno. Je to už sedm let, ale někdy mi připadá, jako by se to stalo teprve včera.

Tenkrát byl příjemnej letní večer a já pil v jednom baru v tý špinavější části města. Do nikoho a do ničeho jsem se nemontoval, a nepřál jsem si nic jinýho, než v tom osamělým pití pokračovat nejmíň do rána. Měl jsem za sebou den blbec a potřeboval ho něčím pořádně spláchnout.

Chlapa, kterej mi nalejval, jsem si vlastně ani nevšim, k něčemu takovýmu nebyl důvod. Když nemusím, tak se o lidi nezajímám. Tenhle se nevnucoval, což bylo v pořádku. Nějakým šestým barmanským smyslem poznal, že bych nebyl zrovna vstřícnej.

Podobnej takt ale chyběl třem vandrákům u kulečníkovýho stolu. Nejdřív na mě při hře jen tak civěli, ale pak se jeden z nich přišel zeptat rovnou ke zdroji. Jestli prej spolu nemáme nějaký nevyřešený účty.

Jasně že jsme nejspíš měli. Nevyřešený účty mám s půlkou města. Ale tohohle jsem si nepamatoval.

„Už vím! Ty seš ten fízl, kvůli kterýmu sedí brácha!“

Na tohle jsem mohl říct několik věcí. Třeba to, že nejsem fízl. Už ne. Odznak jsem dávno odevzdal. Anebo jsem mu mohl vysvětlit, že jestli jeho brácha sedí, tak ne kvůli mně, ale proto, že je to grázl. A navíc hloupej, když se nechal chytit. Třetí možnost byla doporučit mu, ať táhne, odkud přišel.

To jediný jsem nakonec udělal.

Hned v příští vteřině jsem zahlíd svištící tágo a jen tak tak jsem stačil uhnout hlavou. Tomu vágusovi jsem dal ještě vsedě jednu do žaludku, ale to už se ke mně hrnuli i ty zbejvající dva a začal mazec. Nebyli to bůhvíjaký chytráci, součet jejich IQ dal dohromady sotva stovku, jenže přibližně tolik panáků Jacka jsem v tu chvíli měl už v sobě. A to je pak člověk trochu na štíru s koordinací.

Bili mě jako žito, když se najednou do věci vložil ten neznámej barman. Gregor. Začal tím, že se o jednoho z těch chlapů snažil přerazit židli. Nebejt kovová, snad by se mu to i povedlo. Vágusové museli rozložit síly na dvě strany a já měl najednou víc času na vykrejvání ran. Dokonce jsem pak nějaký začal i vracet a skóre se obracelo.

Zatímco Gregor dál řádil s židlí v ruce, já nakopal jednoho chlapa pod kulečníkovej stůl a začal se na plnej úvazek věnovat tomu poslednímu. Jenže ten blbec držel v tu chvíli v ruce zbytek rozlomenýho tága, a jak jím šermoval, trefil mýho odvážnýho spolubojovníka přímo do oka. Gregor se s dlaní na ksichtu svezl k zemi, já dotyčnýmu práskl hlavou o barovej pult a bylo po boji.

Spolu s policajtama přijely i sanitky a všechny nás odvezly do špitálu. Ti tři vocasové mě nezajímali, mně osobně přibylo jen pár novejch stehů, který se ztratily mezi těma staršíma, ale Gregor dopad o moc hůř. Když na vás teď kouká zpříma, nepoznáte rozdíl, ale hejbat tím skleněným okem nemůže.

Když už jsme teda byli takhle pokrevně spojený, začali jsme se potkávat a zjistili, že si rozumíme. Což je skoro zázrak, protože Gregor si nesedne skoro s nikým a to je proti mně pořád ještě přátelskej týpek.

Jednou večer jsme nad pitím mudrovali o tom, že žádnej bar, kterej známe, není úplně podle našeho gusta. O tři hodiny a dvě láhve pozdějc jsme upekli plán na vlastní podnik, a ještě o promile dál jsme ten plán vzali vážně.

A tak jsme přišli k Exilu. Já dodal finance, zbytek byl na Gregorovi. Vystupuje jako majitel, míchá drinky, umejvá skleničky a stará se o provoz. Dělá všechno a dělá to rád, protože takhle si to vysnil. Jen k jedný věci ho nepouštím: jeho pravomoc končí u přehrávače. Tuhle podmínku jsem stanovil hned na začátku a bez ní by žádnej společnej bar neexistoval. Jede se podle mejch not. Proto obvykle Metallica. A proto teď Helloween.

U „Twilight of the Gods“ sedíme naproti sobě u stolu, Gregor se drbe střídavě na holý hlavě a na holý bradě, ale i přesto mi tvrdí, že se nic, ale fakt nic neděje. Pak ovšem řekne, že potřebuje vypadnout. Jestli to prej dneska vezmu za něj.

Jasně, proč ne? Není to poprvý ani naposled, kdy budu za pana domácího. Muzice přidám pár decibelů, lidi si na kafe a drinky počkají o chvilku dýl, ale jedno ani druhý je snad nepohorší. A kdyby jo, ať se ráčej sebrat a mazat jinam, za nohu tu rozhodně nikoho držet nebudu. Berte, nebo nechte bejt. V tomhle podniku totiž odjakživa platí heslo Náš hospodskej, náš pán.

Gregor zmizel v prachu a já se věnoval těm několika bídnejm duším, který v příštích hodinách dorazily a který neodradilo mý rozvážný pracovní tempo. Některý hosty jsem od vidění znal, většinou šlo o jedince zocelený tvrdou muzikou, a ti už věděli, jak to u nás chodí. Myslím, že dobrá polovina z nich si s Gregorem tykala, což bylo v pořádku. Mně netykal nikdo, což bylo v pořádku úplně stejně.

Uprostřed tejdne to v Exilu bejvá volnější, a to mi rozhodně nevadilo. Nevzal jsem přece za Gregora šichtu s tím, že si ušoupám podrážky.

Helloween z repráků dávno vystřídali Manowar a barem se právě rozléhalo jejich „Heart of Steel“. Tuhle baladu jsem měl vždycky rád, začíná jen s klavírem na pozadí, ale na konci už je slyšet pořádnej metalovej hukot. Vlastně neznám nikoho, kdo by ji rád neměl.

Bylo kolem osmý, když se ve dveřích objevil chlap, kterej do Exilu už na první pohled nepatřil.

Major.

Pro samou práci jsem úplně zapomněl na to, že má přijít. Vypadal o něco ležérnějc a zároveň o něco luxusnějc, než když jsem ho viděl naposled. Měl na sobě skvěle padnoucí oblek v odstínu hlubinný modři, košili s rozhalenkou a ty nejvycíděnější a nejměkčí střevíce na světě. Očima přejel podnik, ale ať už si o něm myslel cokoli, nedal to na sobě znát. Obličej měl ze stejnýho materiálu jako boty.

Když mě uviděl zápasit s kávovarem, zvedl obočí a pousmál se. Ale byl to takovej nanicovatej úsměv, jako by najednou zapochyboval, jestli vsadil na správnýho koně. Nasměroval jsem ho k privátnímu stolu v rohu za barem, kde obvykle vedu všechny svý schůzky, a ujistil ho, že se mu budu hned věnovat.

Pak jsem křikl na hosty, že příští půlhodinu jako bych tam nebyl, takže kdo si chce objednat nebo vypadnout, ať to udělá hned. K odchodu se nikdo neměl, roznes jsem teda požadovaný pití a zamířil k Majorovi.

Potřásli jsme si pravicema a on kejvnul hlavou ke kávovaru.

„Takže z tebe je teď barman, Larsi?“

Ušklíbnul jsem se.

„Kdybyste si něco takovýho myslel, tak mi nezavoláte.“

Nechal tu poznámku bez odpovědi a já dodal, že jen zaskakuju za kámoše v nouzi. On odvětil, že v nouzi vypadá celej tenhle podnik. Musel vidět můj nasupenej výraz, ale jen mávnul rukou a zeptal se, jestli si teda můžeme promluvit o práci, kterou by pro mě měl. A jestli bych mohl ztlumit ten virvál, přes kterej se sotva slyšíme.

Muzika je muzika, ale kšeft je kšeft, takže jsem natáhnul ruku k ovladači a vyhověl mu.

„Jak se vede, Larsi?“

„Jako bleše na tlustým psovi. A vám?“

Otázka poněkud zbytečná, stačilo kouknout na jeho vohoz a především čichnout k jeho kolínský. Fahrenheit od Diora: bergamot, citron, levandule a cedr. Možná jsem vám to ještě neřekl, ale na vůně jsem machr. A tahle byla fakt něco.

„Nestěžuju si.“

Jinou odpověď jsem ani nečekal. Major si nestěžoval nikdy, nebyl ten typ. Spíš chlap, o kterým víte, že to dotáhne buď daleko, nebo ještě dál. Tak jsem si ho pamatoval. Když někde něco drhlo, nehroutil se, ale hledal řešení.

Co teda drhne tentokrát?

„O jakou práci by mělo jít, že jste si na mě tak najednou vzpomněl?“

Pousmál se a pak na mě vybalil plán, kterej jsem si pro sichr nechal několikrát zopakovat. Musel jsem. S něčím tak bláznivým na mě totiž ještě nikdy nikdo nepřišel.

A začalo to už tím podivným jménem.

Snad jsem napoprvý špatně slyšel.

„Jakže jste to říkal?“

„Laura B.Itch.“

Asi jsem špatně slyšel i podruhý.

„Laura Bitch?“

„B.Itch. Umělecké jméno jedné z mých oveček.“

Zvedl jsem obočí a Major mi věnoval další ze svejch úsměvů.

„Nenech se zmást přezdívkou, Larsi. Připadám ti snad jako pasák?“

Ne, tak mi nepřipadal. Ale co jinýho by vás při takovým začátku konverzace napadlo?

„Laura je zpěvačka. Jedna z nejlepších.“

Dovolil jsem si o jeho slovech zapochybovat. O žádný pěnici podobnýho jména jsem fakt neslyšel.

Ušklíbnul se.

„Ty bys ji znal, jen kdyby kvílela něco takového.“

Při těch slovech hodil okem k repráku, odkud Manowar právě jeli svou „Warriors of the World“. A pak se Major pustil do vysvětlování, ze kterýho jsem pochopil, že ta jeho Laura kroutí zadkem při něčem, čemu se říká r‘n‘b. Jo a taky rapuje, což už tak nějak patří k věci.

Nakonec pokejval hlavou.

„Je vážně dobrá, Larsi. Mám s ní velké plány, to bys koukal.“

Jak řekl, Laura byla jedna z jeho oveček. Jedna ze stáda. Ovšem ta nejlepší a s obrovským potenciálem.

Tak jo, možný to bylo. Ale… Nějak jsem v tom pořád neviděl tu moji prácičku.

„Ale co teda chcete po mně?“

„Rád bych, Larsi, aby ses o ni postaral.“

Výraz postarat se může mít různý konotace a některý z nich nejsou zrovna košer. A já jsem pořád ještě víc soukromý očko než gauner, i když znám lidi, kteří by mohli mít jinej názor.

„Postaral? A jak přesně, Majore?“

„Abys ji ohlídal.“

Zašklebil jsem se.

„Vypadám jako chůva? Jestli vyvádí přes čáru, přistřihněte jí křidýlka. Ale k tomu mě nepotřebujete.“

Pousmál se. Shovívavě, trpělivě. Jako kdyby se chystal vysvětlit dítěti, že si nemá žvejkat špinavý tkaničky od bot.

„Vyvádět je součást Lauřiny práce, Larsi. Dokonce i vyvádět přes čáru. Publicita je základ.“

„O co jinýho teda jde?“

Sáhl do kapsy svýho ťip ťop saka a podal mi přeloženej papír.

„Bohužel jde o tohle.“

Koukal jsem na úhledný řádky, ve kterejch Majorově nejoblíbenější ovečce někdo vyhrožuje hodně netradiční formou milostnýho aktu. Kulantně řečeno. Hned po něm jí srovná její drzej ksichtík tak, že ji ani zrcátko v její vlastní kabelce nepozná, a pak si ho odřízne na památku.

Uznale jsem hvízd.

„To je teda romantik.“

„To je.“

„Co na to poldové?“

„Že se zatím nikomu nic nestalo a není tedy důvod myslet si opak.“

Jako bych to nevěděl. Fakt ovšem byl, že policajti maj svý práce dost i bez podobnejch dopisů. Výhrůžky samozřejmě vedou v patrnosti, ovšem…

„Ta holka potřebuje ochranu, Larsi.“

Takže takhle to bylo. Měl jsem dělat gorilu popový princezně.

„Já nejsem žádnej Kevin Costner, Majore. A ta holka má do Whitney Houston určitě taky pěkně daleko.“

„Jen neohrnuj nos, chlapče. Nabízím ti džob na plný úvazek, škodný rozhodně nebudeš. Otázka ovšem zní, jestli ještě zvládneš víc než jen vařit kafe.“

Ten pohled, kterej se mu naskyt, když vešel, mu zřejmě nedal spát. Musel mě pošťouchnout.

Kdyby přišel o pár tejdnů dřív, odmávnul bych ho, že nemám zájem. Předchozí měsíce jsem byl prací zasekanej tak, že by se mi mezi ni nevešel ani sebedrobnější šolich. Ale všechny věci jsem jednu po druhý dotáhnul ke zdárnejm koncům a poslední dny jsem se už začínal nudit. Pomalu jsem byl přístupnej jakýmukoli kšeftíku, jen abych si neuhryzal nehty. Jenže jedinej, kdo se objevil na obzoru, byl Major se svým bizarním nápadem. Bohužel se nemohl trefit do vhodnější chvíle.

„Kdybych to náhodou vzal, Majore… O jakým časovým horizontu se bavíme?“

„Upřímně?“

„Jak jinak než upřímně?“

„Netuším.“

Jo, tak tohle byla přesně ta upřímnost, o kterou jsem fakt nestál. Zvednul jsem se od stolu a odešel si něco nalít. Získal jsem tím chvíli k přemejšlení. Škoda, že mě během ní nic kloudnýho nenapadlo.

„Máte její fotku?“

Vyndal z kapsy telefon, chvíli čaroval prstama nad displejem a pak ho ke mně přišoupnul. Koukal jsem do tváře asi dvacetiletý holky a už v tu chvíli mi bylo všechno víc než jasný.

„Tak s tímhle andílkem si nesednu, Majore.“

„Víš to jistě?“

„Jako že je dneska středa.“

„Dnes je čtvrtek, Larsi. A pokud jde o Lauru, nepotřebuju, abyste si sedli, ale abys mi ji ohlídal.“

Pořád ještě jsem měl oči zabořený do fotky na telefonu. Ksichtík měla ta princezna hezkej, to zase jo. Drobná blond kočka, která se určitě umí stejně dobře lísat jako seknout drápem. Jedno i druhý měla v očích. V těch nejfalešnějších, ale zároveň nejkrásnějších očích, jaký jsem kdy viděl.

A někoho mi připomínala. Hlavně tím svým přezíravým a vzpurným výrazem. Jenže koho, sakra?

„Plácneme si, hochu? Jak dlouho tě budu potřebovat, to vážně netuším. Ale pár týdnů to jistě bude. Půjde ti plat, a jestli to kolem Laury vyčistíš, čeká tě bonus. A navíc…“

Mluvil a mluvil, ale já měl oči jenom pro tu holku. Věděl jsem, že to s ní nebude snadný, ale tím víc mě to k ní táhlo. Teda k tomu kšeftu, samozřejmě. A fakt, ale fakt mi byla povědomá.

„Takže?“

„Takže mi dejte čas, Majore. Aspoň do zejtřka. Musím si všechno v klidu promyslet.“

Není to jen tak nechat se vyblokovat na pár tejdnů. Mám klienty, pro který dělám už roky, a když písknou, jsem k dispozici. Kdykoli. Proto jsou mi taky věrný. Pokud vezmu fušku u Majora, budu je poprvý muset odmítnout. A proto jsem si musel pořádně rozmyslet, jestli mi to stojí za to.

„Mám divnej pocit z toho jejího kukuče, Majore. Někoho mi připomíná.“

Přikejvnul.

„Mně taky.“

„Fakt? A koho?

„Tebe.“

Sbalil telefon, zvednul se od stolu a plácnul mě po rameni.

„Zítra se mi ozvi. Můžu to dát někomu jinému, ale vážně si myslím, že ty jsi na tu práci jako dělaný. Měj se.“

Vyprovodil jsem ho očima a pak se rozhlíd kolem. Několik lidí na mě koukalo a neklidně se vrtěli. Jedni chtěli platit, druzí pít, ale všichni svorně čekali, až si vyřídím byznys.

Jo, naše hosty jsme si vychovali fakt dobře.

Když jsem Majorovi řekl, že si musím všechno v klidu rozmyslet, neměl jsem na mysli nějakej tichej koutek městskýho parku. Naopak, čím větší randál, tím mi to v hlavě šrotuje líp. Mám to takhle odjakživa a na těch pár let, který mi zbejvaj do truhly, už to asi nemá cenu měnit.

O půlnoci jsem vyhodil z Exilu poslední dva otrapy, přesunul jsem se domů a zamířil do sklepa. Mlátit v tuhle noční hodinu do bubnů je sice jasnej společenskej prohřešek, ale sousedi už si zvykli. Museli. Já na oplátku zamakal a na stěny i na strop jsem nalepil ještě jednu vrstvu tlustýho molitanu. Teď teda můžu v kumbále u bicích někoho klidně říznout motorovkou, ale partaje v přízemí to uslyšej sotva jako tichý zachroptění.

Svlíknul jsem si košili a zul boty i s ponožkama. Tak to dělám pokaždý, když bubnuju, potřebuju se cejtit naprosto volnej. Chvíli jsem se probíral muzikou a nakonec do přehrávače strčil Garage Inc. Tímhle dvojalbem se Metallica vycajchnovala a já ho fakt miluju. Vím, že pravověrní fandové ho zrovna neberou, covery písniček jinejch kapel je nezajímají, ale nešť.

Mně tyhle předělávky starejch fláků otevřely oči. Jasně že jsem znal Queen a jejich vypalovačku „Stone Cold Crazy“, ale tu zná každej. Jenže jen o kousek dál přijde na řadu „Astronomy“ od Blue Oyster Cult, o kterejch jsem až do tý doby neměl ani ponětí. Anebo taková „Whisky in the Jar“. V sedmdesátkách ji hráli Thin Lizzy, ale globální hit udělala z tohohle fláku až Metallica.

Ovladačem jsem navolil asi deset nebo dvanáct kousků, od něčeho klidnějšího až po „Last Caress / Green Hell“, což už je vážně peklo. Posadil jsem se za svý starý otřískaný Sonory, v prstech protočil paličky a pomalu to rozjel.

Začal jsem už zmiňovanou „Astronomy“, ve který nekonečně dlouho jen tak cinkám na hajtku a čekám nejdřív na kytaru a pak na Jamesův chraplavej, ale až nečekaně krotkej hlas.

Hodiny bijou dvanáctou a měsíční paprsky tě přepadly ze svýho úkrytu…

Teprve víc než po minutě poprvý pořádně prošlápnu kopák a o drahnou chvíli pozdějc říznu do činelů.

Pojď, Susie, drahoušku, projdeme se venku po pláži… Vím, že se brzy vdáš a tak bys chtěla vědět, odkud vítr vane…

Po „Astronomy“ přišel „Turn the Page“, další pomalej kousek. Potom lehce punková „Too Late, Too Late“ a pak další a další fláky. Celou tu dobu mi mozek hnal do těla endorfiny pod tlakem, takže když jsem skončil, byl jsem vyklidněnej jako Buddha po jointu tý nejlepší trávy. A taky už jsem věděl, co odpovím Majorovi.

Fajn, přiznám se… Věděl jsem to už ve chvíli, kdy mi strčil před obličej Lauřinu fotku. Ta holka mě zaujala. Je jedno čím, jestli byly na vině její oči nebo ten vzpurnej výraz ve tváři, prostě mě zaujala. Na první pohled jsem poznal, že je zajímavá. Že se za těma očima skrejvá někdo, kdo je možná pozér, ale to je jen malej kousek z jeho osobnosti.

Jasně že jsem musel přemejšlet i o penězích. Ale nepochyboval jsem o Majorově solventnosti, a když jsem si srovnal plusy a minusy, vyšlo mi, že ten džob můžu risknout. Jestli se během tý doby ozve někdo z pravidelnejch zákazníků, doručím za sebe adekvátní náhradu. Takhle to v naší branži chodí, jednou podrbu na zádech já tebe, podruhý ty mě. Existujou dva nebo tři lidi, za který se můžu zaručit, protože jsou skoro tak dobrý jako já. Což znamená, že jsou perfektní.

Odložil jsem paličky, setřel jsem si pot z obličeje a vyšoural se po schodech nejdřív ze sklepa do přízemí a pak do posledního patra, ve kterým bydlím. Naštěstí je těch pater jen pět, ale po hodině za bicíma je to i tak o pět víc, než bych bral. Někdy si říkám, že výtah by bodnul, ale hned si za ten nápad v duchu nafackuju. Tenhle barák je skvělej i bez výtahu, kterým by se do pětky vozili prodejci deště nebo jehovisti.

Nic proti jehovistům, každej potřebuje nějakýho boha, ale já už mám Jacka. Jacka Danielse.

Bydlím v širším centru města, což v překladu znamená, že náš dům má solidní zdi, pořádný schody a bytelný dveře. Co chtít víc. Postavenej byl někdy před sto lety, čímž je myslím řečeno vše podstatný. Taky má slušný nájemníky a já jsem jeden z nich.

Nikdy, ale fakt nikdy si netahám práci domů. Důsledně odděluju svý kšefty od svý svatyně. Jen málo lidí ví, kde bydlím. A ti zase většinou netuší, čím se živím. Teda čím se živím doopravdy, protože nejsem zrovna vzorový soukromý očko. Někdy pracuju trochu za hranou. Někdy i trochu víc. Ale nejde o věci, ze kterejch bych měl špatný spaní. Když už někoho zmáčknu, většinou si to zaslouží.

Že bude možná za hranou i Majorův kšeft, to se dalo předpokládat. Věděl jsem, že tenhle chlapík nemá v lásce komplikovaný a zdlouhavý řešení problémů. Jestli dostane do rukou člověka, kterej vyhrožuje jeho květince, určitě se s ním nepotáhne k poldům. Z dob svý kariéry si moc dobře pamatuje, že některý věci je lepší řešit po svým. Ví to stejně dobře, jako to vím já. I proto nejspíš přišel právě za mnou.

Major je lišák. Vždycky byl.

Druhej den ráno jsem mu zavolal, že teda můžeme všechno probrat. Ať si pro mě připraví podklady, který budu potřebovat. A ať i se slečinkou přijedou za mnou do Exilu, abychom si mohli hned zkraje nastavit nějaký pravidla. Major byl potěšenej a souhlasil. V jeho hlase jsem sice zachytil drobný zakolísání, ovšem rozhod jsem se nevěnovat mu pozornost, což se samozřejmě ukázalo jako chyba. Přesvědčit jsem se o ní měl hned, jak přijel.

Dorazil totiž sám. Louskal jsem zrovna sportovní stránku novin, když přímo před výlohou zastavil nablejskanej černej teréňák, kterej ale o blátě a rozbitejch cestách neslyšel ani vyprávět. Major se vyloupnul z místa spolujezdce, za volantem se činil zřejmě nějakej nádeník. Což mi připomnělo jednu z mnoha věcí, na který jsem se ho chtěl zeptat: Jak jsou na tom s ochrankou teď?

Čekal jsem, že se odněkud vynoří i Laura, ale Major prošel dveřma baru sám a zamířil přímo ke mně.

„Kde jste nechal tu svou krasotinku?“

Jen se podezřele pousmál a už v tu chvíli mi to mělo celý dojít. Tenhle kšeft rozhodně nebude tak bezproblémovej, jak se mi ho včera snažil naservírovat.

Major se rozhlíd a pohledem přejel zásobu za Gregorovejma zádama.

„Pojďme se napít, hochu.“

Na jedný láhvi se očima zastavil a jeho úsměv byl najednou daleko upřímnější.

„Diplomático.“

Gregor, kterej si až do tý chvíle něco čmáral do křížovky, se pro vyžádanej rum popaměti natáhl.

„Tobě taky, Larsi?“

„Jasně.“

Přece nebudeme uzavírat kšeft se suchým krkem, to by ani nebylo právně v pořádku.

Zatímco Gregor úřadoval, Major se posadil naproti. Chystal se spustit, ale než se stačil nadechnout, přistály před náma dvě skleničky. Nejistě hodil po Gregorovi okem, ale já ho ujistil, že tenhle barman je hluchej a němej a že cokoli by snad i zaslech, zůstane to u něj jako v hlubokým hrobě.

„Ptal jsem se, kde jste nechal tu svou krasotinku? Rád bych si promluvil i s ní.“

Major zvedl Diplomático, přivoněl a usrkl. Já udělal to samý, přece jen občas není špatný proložit bourbon něčím sladším. A když už se pro něco takovýho rozhodnu, je to většinou tenhle venezuelskej zázrak.

„Laura nepřijde. Dokonce s ní nebudeš ani mluvit. Aspoň ne tak, jak sis možná představoval.“

Svraštil jsem čelo a obočím jsem vykouzlil perfektní vlnovku.

„Nějak vám nerozumím, Majore. A to se mi zrovna nelíbí.“

Znovu upil ze skleničky a pak na mě kouknul.

„Tak jo, Larsi, teď už bez kličkování. Laura o tobě nesmí vědět.“

Požádal jsem ho, ať mi tu poslední větu radši zopakuje. A pěkně pomalu, protože mi nějak nedochází, co po mně teda chce.

Udělal to a pak přidal podrobnosti svýho ulítlýho plánu.

Jestli jsem si až do tý chvíle myslel, že budu něco jako Lauřin bodyguard, nemohl jsem se víc mejlit. Měl jsem bejt poskok. Majorův, Laury, zkrátka každýho, kdo si řekne.

„Tohle nemyslíte vážně, že ne?“

„Už jsem ji nechal hlídat dvakrát, Larsi. Prskala jako vzteklá kočka a dělala takové naschvály, že to ti chlapi po pár dnech vzdali. Nikoho u sebe nesnesla.“

„Utíkala jim?“

Dopil, mávnul na Gregora a nechal si dolít. Pak se zadíval do zdi za mejma zádama, jako by tam promítali grotesku.

„Kdyby jen utíkala. Jednoho třeba při nákupech zatáhla do zkušební kabinky a tam po něm vyjela.“

„Myslíte vyjela jako…?“

„Jo. A když si ten blbec myslel, že jdou do finále, cvakla mu jeho vlastní pouta, nechala ho tam s trenkama u kotníků a zmizela.“

Uznale jsem se zašklebil.

„Slušný.“

Major už ani nemusel pokračovat. Tahle historka přesně odpovídala tomu, co jsem jí viděl v očích.

„Jestli si všimne, že ji hlídáš, můžu začít zase od začátku s někým jiným.“

„No bezva. Ještě nějaká jobovka?“

Ironie byla na místě. Proč se sakra musím vždycky přimotat k věci, která je už od začátku cejtit malérem?

Major pokrčil rameny.

„Neřekl jsem, že to bude snadné.“

„A já zase neřekl, že to beru. Jen že můžeme všechno probrat. Ale těmahle novinkama jste to nevylepšil.“

Přikejvnul.

„Jo, to si uvědomuju. Takže… Potřebuješ delší čas na rozmyšlenou?“

Sám jsem vlastně nevěděl. V noci ve sklepě za bubnama jsem si byl jistej, že do toho kšeftu jdu. Ale teď, když Major vytáhnul na světlo boží tenhle geniální plán… Váhal jsem. A váhal jsem pořádně. Ta práce měla jak výhody, tak spoustu nevýhod. A já snad poprvý v životě nevěděl, jak se rozhodnout. Stál jsem na pořádně ostrý hraně a sám jsem byl zvědavej, na kterou stranu nakonec přepadnu. Říká se, že v takovejch chvílích si má člověk hodit mincí. Ne proto, aby za něj rozhodla, ale kvůli tý vteřině těsně před dopadem, kdy najednou ví, ve kterou možnost doufá.

Jenže než jsem si stačil pro tu pomyslnou minci sáhnout do pomyslný kapsy, Major mě předběhl. Z reálnýho saka vyndal krabičku a tu mi podal.

„Mimochodem, Larsi, neměl jsi předevčírem narozeniny?“

Jasně že jsem měl předevčírem narozeniny. A jasně že to Major věděl. Něco jsem vám totiž o něm ještě neřekl. Předtím, než mi začal šéfovat, to byl parťák mýho táty. Detektivní dvojka jako z hollywoodskýho bijáku: hodnej a zlej, ale někdy taky zlej a zlej, to podle situace. Když pak táta umřel, byl Major mezi prvníma, kdo mi kondoloval. Vlastně mě znal ještě dřív, než jsem ke sboru nastoupil, takže žádnej div, že měl v merku i datum mýho narození.

A taky mý libůstky, protože z tý krabičky, kterou mi podal, na mě koukaly Luminoxy. Sice jeden z levnějších modelů, ale to v tu chvíli nehrálo roli. Šlo o princip. O Majorovu schopnost dát člověku pocit, že je pro něj důležitej. Nebo aspoň o zdání toho pocitu. Ale čert vem tyhle nuance, nejsou totiž důležitý. Ten chlap zkrátka věděl, kdy ukázat bič a kdy nabídnout cukr. A zrovna tenhle cukřík byl zatraceně sladkej.

Vyznávám teorii, že každej pořádnej chlap má mít svou značku chlastu a svou značku hodinek. Pokud jde o to první, Jack Daniels je jasná volba. Nejsem ale žádnej dogmatik, takže mi nedělá problém ho tu a tam něčím proložit, jako zrovna v tuhle chvíli Majorovým oblíbeným rumem. Proč by ne, člověk nesmí ztratit kontakt se světem. Ale když hodinky, tak jedině Luminox. Nejsou možná nejluxusnější, nejtradičnější ani nejznámější, ale víte co? Jsou jako Lars. Dynamický, spolehlivý a výkonný.

V krabičce od Majora byl model Field Atacama Day Date 1927, nádherně jednoduchej exemplář s koženým páskem a přehledným ciferníkem. Vlastně taková reklama na dokonalost. Pokud jde o mý kousky, já v tý době vlastnil troje, pro různý příležitosti. Parádní letecký 9098 z kolekce SR-71 Blackbird, na který jsem šetřil asi půl života a nosím je jen tehdy, když potřebuju udělat dojem. Z opačnýho finančního spektra mám typ 0321 SEA, určenej na špinavou práci. Lehký, plastový, ale sakra odolný, do sucha i do vodičky. Ty třetí, který jsem měl během setkání s Majorem na ruce, jsou decentní 9401 AIR. Černostříbrná jednotka solidnosti.

A teď mi teda do sbírky přibyly další. Dárky se přece neodmítaj a takovýhle už vůbec ne. Což ovšem znamenalo, že jsem právě Majorovi pronajal nejen svou duši, ale i svý tělo.

„Krásnej kousek, Majore. Díky.“

Pozvedl skleničku a já udělal totéž. Cinknutí mi zaznělo jako varovný zvony. Takový, kterejma ve středověku oznamovali cizí vojsko venku před branami. Anebo mor uvnitř.

„Takže domluveno, Larsi?“

No jo, domluveno. Co jinýho jsem mu mohl asi tak odpovědět?

Plán byl jasnej. Druhej den ráno se zjevím v Majorově kanceláři a od tý chvíle už mu budu k ruce. Bez nějakejch famfár se zamíchám mezi ostatní jeho lidi a pomalu se začnu dostávat do obrazu.

Ještě v Exilu mi nastínil svůj pohled na věc. Seděli jsme spolu další dvě hodiny, během kterejch mi objasnil svý plány a taky mi dal složku s materiály, který jsem ke svý práci potřeboval. Seznam zaměstnanců i spřátelenejch osob s přístupem k jeho pěveckejm ovečkám. Jejich fotky a krátký charakteristiky. Vzájemný vztahy, náklonnosti i animozity. Ta nesnáší tuhle, tamten spí s touhle, tahle spí se všema. Támhleten je gambler, ten vedle něj chlastá, a další, kterej láme jednu sukni za druhou, je ve skutečnosti na kluky.

V Majorově stáji byly tři kobylky a čtyři hřebečci. Někdo začínal, jinej už byl řádně zavedenej a vyprodával sportovní haly. Laura, objekt mýho zájmu, stála na samý špici týhle pyramidy. Když vyrazila nakupovat nebo někam na jídlo, strkali jí lidi před obličej foťáky a chtěli si s ní dělat selfíčka. Samozřejmě, že nemluvím o důchodcích, který o nějaký Lauře B.Itch nikdy ani neslyšeli.

Jo, já o ní až do Majorova zjevení neslyšel taky, ale určitě víte, jak to myslím. V jistejch kruzích byla ta holka superstar, a když se na ni její pubertální fanoušci slítli, člověk viděl něco jako lokální verzi beatlemánie. Že se v tomhle počtu nekritickejch příznivců musí najít i několik magorů, bylo víc než jistý.

Na youtube jsem si pustil pár jejích písniček a měl jsem celkem jasno.

Tak dělej, dělej, ty bestie… Jsem tvý zboží, jsem tvý maso, roztrhej mě a sežer… Víc, víc! Ještě víc! Wauuuuu!

Dokázal jsem si dost dobře představit, kolik vořežprutů má dojem, že to Laura zpívá právě jim. Když přitom navíc kouká do kamery tím svým kukučem, je jasný, že z ní má spousta chlapů pořádně neklidný spaní.

V jiným klipu zpívala něco o tom, že to má ráda tvrdě. V dalším byla oblečená jen do teplákový bundy, která jí končila těsně pod zadkem. Ani ze zpomalenejch záběrů jsem nezjistil, jestli má kalhotky, a to jsem se fakt snažil. Z pracovních důvodů, samozřejmě.

Člověk by skoro řekl, že si o ty prasácký dopisy koleduje.

Major byl její manažer. Vlastně byl víc než to. Jeho firma nejen že zastupovala Lauru a šest dalších zpěváků, ale taky pořádala koncerty, podílela se na produkci muzikálů a nepohrdla ani příležitostí uspořádat narozeninovou nebo silvestrovskou párty pro VIP klienty. V budově firmy byly nejen kanceláře managementu, propagace nebo odbytu, ale taky nahrávací studio. Tohle všechno měl Major pod palcem, a když mi to vypočítal, jen jsem uznale hvízd.

Ale nemohl jsem se nezeptat.

„Jak jste se v týhle branži vlastně ocitnul? Člověk by řekl, že k něčemu takovýmu jsou třeba dlouholetý konexe.“

Jen se ušklíbnul a upil ze skleničky. V tý chvíli už jsme měli před sebou asi třetí nebo čtvrtou.

„Celý ten podnik jsem zdědil. Obrazně řečeno. Až do té doby jsem se přitom o muziku nestaral. Pro mě hudební vývoj kulminoval a zároveň skončil u Pink Floyd, všechno ostatní je vata.“

Jo, tenhle názor už jsem párkrát slyšel. Co na to říct? Snad jen, že Majorovi budu někdy muset pustit Metallicu a jejich Černý album.

Jak jsem pochopil z dalšího vyprávění, v rámci jistýho finančního vypořádání mu spadl do klína kus firmy jménem Stardust. Když zjistil, čím se zabejvá, už bylo pozdě z transakce vycouvat. Nejdřív se tohohle danajskýho daru zkoušel zbavit, ale pak ho nějak chytnul za srdíčko. Po určitý době mu navíc došlo, že se týhle části svýho podnikatelskýho portfolia věnuje nejraději. Ostatní aktivity proto postupně utlumil a po kouskách Stardust dokupoval tak dlouho, až v něm měl majoritu.

Major měl majoritu, fakt hezká pointa.

Do Exilu se začínaly trousit existence a my se rozloučili. Všechno bylo dohodnutý, oba jsme věděli co, proč a za kolik. Pokud šlo o cenu za mý služby, byl Major štědrej. Ale nic jinýho jsem ani nečekal. Věděl, že si kupuje nejen mý schopnosti, ale taky mý mlčení. Nejsem naivní, abych si myslel, že kolem partičky lidí, jako je Laura, bude všechno čistý. Bylo víc než jasný, že dřív nebo pozdějc uvidím někoho pudrovat si nos, a i když pochybuju o tom, že by měl Major v tomhle svinstvu prsty, těžko je může všechny uhlídat.

Takže i když mám k určitejm věcem fakt vážný výhrady, tentokrát budu muset přivřít oči a trochu z nich slevit. Mám se postarat o Lauru a všechno ostatní pustím ze zřetele. Jestli si někdo chce udělat z mozku bramboračku, jeho věc. Ať klidně šňupe sušený kravský sračky, já mu je z ruky rvát nebudu.

Stál u mě Gregor a civěl na složku na mým stole.

„Nějakej novej kšeft?“

Major prošel dveřma jen chvíli předtím, nalodil se do černýho kolosu a někdo za volantem okamžitě šlápnul na plyn.

„Jo, Gregore, novej kšeft. Podle všeho teďka budu pár tejdnů mimo.“

Zamračil se. „Jak moc mimo?“

Kouknul jsem na něj. Znovu jsem si všim podivný nejistoty v jeho očích. Měl ji tam už včera, když jsem čekal na Majora. To mi ale tvrdil, že se nic, fakt nic neděje. No a teď…

„Stejně mi to budeš muset vyklopit.“

„Vyklopit co?“

„Jseš moc špatnej herec, Gregore. No nic, však ty přijdeš. Pokud jde o práci, sám nevím, jak tam budu uvázanej. V extrémním případě počítej s tím, že se nějakou dobu vůbec neukážu.“

„Můžu volat, kdyby něco?“

Kdyby něco… Například kdyby se tu lidi servali a roztřískali půlku podniku. Kdyby někdo přišel k úrazu. Nebo kdyby se semlela ještě daleko větší katastrofa. Třeba návštěva finančáku.

„Volat samozřejmě můžeš. A možná to nebude vůbec tak horký a já se každej den zastavím na skleničku.“

Tý poslední větě jsem bůhví proč sám nevěřil. Něco mi říkalo, že tahle fuška bude všechno, jen ne snadná.

Nějakej vlasatej mládenec na Gregora křiknul a poručil si pivo. Další se přidali, takže můj soukromej barman se odešel věnovat hostům a já se mohl znovu začíst do materiálů, který mi Major nechal.

Bejt soukromý očko totiž není jen o tom někoho šmírovat a pak ho vyblejsknout s rukou na cizím zadku. Ani o pouštění hrůzy na grázlíky, který se někomu montujou do kšeftu nebo do života. Převážná část týhle práce je o informacích. Ty člověku můžou ušetřit spoustu černý dřiny, proto není radno podcenit přípravu. A na pořádnou přípravu jsem pes. No fakt. Zeptejte se těch, který jsem pokousal.

Budova, ve který sídlil Majorův Stardust, stála na rohu dvou starejch ulic města. Nebylo to v samým centru, ale pořád ještě šlo o adresu, na jakou se nezmůže úplně každej. Ten barák si pronajímali, ale když jsem se Majora zeptal na cifru, z odpovědi mi utekl. S majiteli má prej další společnej byznys a některý položky se navzájem tak trochu mažou. Ať prej strkám nos radši někam jinam.

„Fajn, jen jsem se zeptal.“

Že to smrdí očůráváním berňáku, by došlo i naprostýmu bezmozkovi.

Když člověk vešel dovnitř, ocitnul se v recepci s hezkou panenkou za pultíkem. Měla přívětivej úsměv, a když se nadechnula, knoflíčky na blůzce jí držely na poslední niti. Bylo jasný, že do takovýhle práce se každej zaměstnanec musí těšit.

„Dobrý den, slečno. Nevzala byste si mě?“

Recepční několikrát naprázdno polkla, pak celá zčervenala a pak…

„Nevzala!“

Ten hlubokej hlas naštěstí nepatřil jí, ale Majorovi. Zrovna scházel ze schodiště a mířil ke mně, s nataženou pravicí a lehce povýšeným výrazem.

„Na tohohle pána pozor, Niki. Kdybych měl dceru, nenechám ji s ním na jedné planetě.“

Bezva, líp mě uvést nemohl. Panenka Niki se zaculila, začala se věnovat nějakejm lejstrům a s mým novým šéfem jsme vyrazili do jeho kanceláře.

„Jen jsem se snažil infiltrovat, Majore.“

„Jo, to chápu. Ale jsi tady kvůli práci, Larsi. Na moje holky si nechej zajít chuť.“

Řekl na moje holky, ale dal bych krk na to, že myslel právě a jen tuhle recepční se sympatickým úsměvem a ještě sympatičtějším hrudníkem. Že by ten starej kocour neuznával přísloví co je v domě, není pro mě? Ale co, jeho barák, jeho pravidla. Ptát se ho na to nebudu. Možná se pozdějc zeptám jí.

Po širokejch schodech jsme se dostali do patra s tmavým kobercem a podivnejma obrazama na stěnách. Většina z nich vypadala, jako by je kreslili čtyřletý děti na LSD, ale podle Majora šlo o skutečný umění, který má cenu. Před náma byly široký prosklený dveře, a za nima jsem zahlíd velkej open space s kamrlíkama jako pro králíky. Kdybych měl v něčem podobným někdy skončit, radši si prostřelím hlavu a pak se pro sichr ještě utopím.

Přešli jsme k protější straně chodby a přes kancelář asistentky jsme se dostali až do Majorova království. Bylo přesně takový, jaký jsem si ho představoval. Solidní nábytek, kožený křesla a koberec hebkej jako z tejden starejch koťátek. Uprostřed toho všeho vyřezávanej stůl, kterej vypadal, že tam stojí odjakživa a tenhle barák jenom postavili kolem.

„Jsem rád, že se do toho pustíš, Larsi.“

Major se posadil na svůj trůn a já naproti němu do křesla.

„Že se do toho pustím? Já už začal, přece nebudu čekat, až mi dáte povel.“

Z kapsy jsem vyndal složený noviny a hodil je před něj na stůl. Bulvární plátek, do kterýho bych si jinak nezabalil ani svačinu, jsem koupil ten den ráno. Major uhladil pokrčenej papír a kouknul na ukřičenej titulek.

Nestoudná popová hvězdička jako rozptýlení pro sousedy!

Na velký přiložený fotce se jeho chráněnka sluní na balkóně jen v kalhotkách. Snímek nebyl zrovna ostrej, i já bych ho zmáknul daleko líp. Spíš než na profíka to vypadalo jako práce nějakýho nadrženýho nýmanda, kterej nejdřív šmíroval a teprv pak se rozhod svý šmírování zpeněžit.

Přesně takhle jsem tu ideu Majorovi vyložil.

„Dost možná je to jeden z těch, který posílaj ty úchylácký dopisy.“

Major otočil na stránku, kde článek o divoký popový princezně pokračoval. Ostatní fotky byly ještě v horší kvalitě než ta úvodní, ovšem i tak jsem si doved představit hezkou řádku nadšenců, který nad nima budou slintat do bezvědomí.

Kouknul jsem na Majora, ale z jeho tváře jsem nepoznal, na co zrovna myslí.

„Znám lidi, co by mohli mít na ten plátek vazbu. Zkusím se přes ně poptat, třeba se nakonec dozvíme jméno chlapa, kterej jim ty fotky prodal. Všechno diskrétně.“

Major pořád ještě seděl s očima zabořenýma do novin, ani jsem netušil, jestli mě poslouchá. Pak se ale najednou podíval na mě a podrbal se na spánku.

„Možná jsem tě kapku přecenil, chlapče.“

„Nechtěl jste říct podcenil?“

Neodpověděl, jen se natáh pro mobil a s přístrojem u ucha bubnoval prstama do stolu. Pak někdo na druhý straně hovor konečně zved a Major se na dotyčnýho bez dlouhejch úvodů obořil.

„Pokud vím, dohodli jsme se na pozítří!“

Nakrčil jsem obočí. Že by mi něco nedocházelo? Major poslouchal čísi blekotání ve sluchátku a já zatím cestoval očima mezi jeho obličejem a rozloženejma novinama.

„Proč? Protože pozítří má ta holka koncert, sakra! Proto! Myslel jsem, že mluvím jasně!“

Adresoval nešťastníkovi na druhým konci linky ještě několik jadrnejch slov a pak hovor típnul.

„Blbec!“

Pohladil jsem si pleš.

„Jestli nejsem blbec tak trochu já.“

Ani se nesnažil mi to vymluvit, jen mi dal stručnou přednášku o fungování bulváru.

„Když nechceš, aby tě ta bestie sežrala, musíš ji občas nakrmit, Larsi. Což může být nakonec výhodné pro obě strany. Už chápeš?“

Jasně že už jsem to chápal. Novináři nemusej šplhat po střechách a lovit fotky, protože je od Majora dostanou až pod nos. On má zase kontrolu nad tím, co a kdy vyjde. Teda většinou, zrovna dnes to nějak neklaplo.

„Bude chvíli trvat, než se zorientuješ, chlapče.“

Jo, to asi bude. Každá branže má svý zákonitosti a každej se učí. Takže…

„Takže ona o tom focení věděla?“

„Ona ho vymyslela. Máme před koncertem a publicitu je třeba přiživovat. Laura tohle naštěstí chápe.“

Jak říkám, každej se učí.

„Možná jste mě fakt přecenil, Majore.“

Kouknul na mě a pousmál se.

„O tebe strach nemám. Jen nic neřeš na sílu.“

„Pokusím se.“

„Myslím to vážně, Larsi. Jsem pro tebe na telefonu ve dne v noci. Kdykoli budeš potřebovat, zavolej!“

„Tuhle větu obvykle slýchám od ženskejch, Majore, ale i tak díky.“

Zasmál se a v očích se mu v tu chvíli objevilo něco jako nostalgie.

„Už jsem ti někdy řekl, že jsi celý táta?“

Že jsem celej táta, vím i bez toho, aby mi to někdo připomínal. Máma umřela, když mi bylo dvanáct, a těch novejch tet, který mě pak s tátou vychovávaly, bych se nedopočítal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lars láme kosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.