OBSAH

PROLOG

ČÁST PRVNÍ
KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

ČÁST DRUHÁ
KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

EPILOG

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2015 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Tyler Jacobson

Translation Kateřina Niklová

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-7594-306-4 ePub

ISBN 978-80-7594-307-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PROLOG

Prvního dne druhého desetidne jedenáctého měsíce uktaru je u západních bran citadely Felbar čekalo pochmurné uvítání. V údolí Horního Surbrinu napadl první sníh a bílý poprašek se dostal i do nižších částí Rauvinských hor nad trpasličí pevností. Orcké hordy nyní ovládaly to, co zbylo ze zdánlivě nedobytného Sundabaru, další obsadily Nesmé, obléhaly mocné Stříbroluní či tábořily v okolí trpasličích citadel, Mitrilové síně, Felbaru a Adbaru. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se orci chtěli v nejbližší době sbalit a vrátit se zpátky do pevnosti Temný šíp nebo kamkoli jinam uvnitř stanovených hranic království Mnohošíp.

A vetřelci nezmizeli ani z rozlehlé sítě tunelů ve svrchních Temných říších, jak procesí z Mitrilové síně zjistilo cestou na plánovanou schůzku rady v citadele Felbar. Skoro celý měsíc marpenot a část uktaru si legie trpasličích bojovníků obklopujících krále Konráda Těžkou kovadlinu a jeho slavnou družinu probojovávala cestu od jedné základny ke druhé, mezi místy, která trpaslíci z Mitrilové síně a Felbaru pečlivě zajistili, silně opevnili a dobře zásobili na dlouhé podzemní pouti do síní krále Emeruse Válečné koruny.

Král Emerus přišel trpaslíky z Mitrilové síně osobně uvítat. Opozdili se o celý desetiden. Všechno se ale vysvětlilo a jejich skutečný příchod byl ohlášen dlouho dopředu, mazaní trpaslíci Stříbrného pomezí totiž vytvořili promyšlený systém předávání zpráv skrze propojené tunely. Zprávy, svinuté do dutých šípů, byly vstřelovány balistami do dlouhých tunelů tak, aby mohly být vyzvednuty na dalším strážním stanovišti a následně další balistou poslány dál. Pokud zrovna nebyly tunely obsazeny orky a jejich spojenci, mohla se zpráva během několika dnů dostat od krále Konráda ke králi Emerusovi, vzdálenému dvě stě mil.

„Zdravim tě, králi Konráde!“ řekl Emerus, pevně druhého vladaře objal a trpaslíci, srocení u brány citadely Felbar, zajásali. „Ach, dělali sme si velký starosti, příteli.“

„Jo, ta havěť vobjevila naši hlavní trasu a začla šťourat vokolo,“ odvětil Konrád. „Já a mí hoši sme se museli cestou zastavit a pomoct – je ale taky dost dobře možný, že naši válečníci tam dole pomoc nepotřebovali a my sme prostě zatoužili rozbít hubu několika vorkům, ha!“

To vyvolalo povyk u trpaslíků z obou družin.

„Jo, schůzka, vo kerou si žádal, může počkat, dokaď nevodděláte ňáký vorky!“ souhlasil Emerus. „Překvapils mě i hochy z Adbaru, dyž ses tak vozval, se všema těma ponurýma zprávama vokolo.“

Konrád kývl a stáhl si kovové rukavice. „Přived sem s sebou ňáký kamarády, kerý možná znáš,“ vysvětlil. „A až se dovíš pravdu, pochopíš, proč sem svolal všecky dohromady.“

Emerus kývl a zvědavě se zadíval za Konráda, na skupinu nově příchozích, která zůstala stát v chodbě tam, kam už nedosáhlo světlo pochodní. Král Konrád s vědoucím úsměvem mávl na drowského odpadlíka, Drizzta Do’Urdena, a pozval ho blíž.

„Jo, hádám, že tohodle znáš,“ řekl Konrád, když k nim Drizzt přistoupil a uklonil se starému králi Emerusovi.

„Drizzt Do’Urden,“ pravil Emerus a kývl. „Už je tomu dost roků, cos byl naposledy na Stříbrným pomezí, starý příteli krále Bruenora.“

„Zdá se, že příliš mnoho,“ odvětil drow a napřáhl ruku, kterou mu Emerus vřele stiskl a potřásl s ní. Ani Drizztovi, ani Konrádovi neunikl zvláštní způsob, jakým o něm Emerus hovořil: jako o Bruenorově příteli.

„Drowové, který vedou vorky, řikaj…,“ spustil Emerus.

„Tvrdí, že jsou z mého rodu, ano,“ přerušil ho Drizzt. „Já ale tvrdím něco jiného. Žádný rod Do’Urden neexistuje, dobrý králi Emerusi, nebo jsem o něm aspoň desítky let neslyšel.“

„Takže tvrdíš, že to nejsou tvý příbuzný?“

„Příbuzní možná ano,“ odvětil Drizzt a pokrčil rameny. „Popírám ale, že bych o útoku předem něco věděl, jestli se ptáte na to.“

„A řikáš taky, že tě sem neposlali, abys pomoh založit Mnohošíp a v konečným důsledku pomoh vyvolat tudle válku?“ zeptal se starý trpasličí král. Pořád držel Drizzta pevně za ruku. Dokonce ještě pevněji, mačkal ji tak, jako by potřesení rukou bylo stejnou zkouškou jako jeho neomalený výslech.

„Pcha, radši drž hubu!“ ozval se známý řev zezadu – známý Drizztovi a Konrádovi a také králi Emerusovi i trpaslíkovi jménem Držka Potok, který stál za králem Felbaru. Všichni tím směrem pohlédli a spatřili mladého trpaslíka s ohnivě oranžovorudým plnovousem, který vyskočil z řad ostatních trpaslíků.

„Malý Ar Ar!“ zvolal Držka Potok. Byl překvapen, ale zároveň těmi slovy káral mladého drzouna.

Trpaslík se přihrnul blíž a tvářil se, jako by chtěl starému králi Emerusovi zasadit ránu pěstí – dokud ho Konrád nezastavil zvoláním: „Na todle teďka neni čas, pane Reginalde Kulatý štíte!“

Mladý trpaslík se zastavil a založil si ruce v bok. Pohlédl na Drizzta, který kývl, a s bručením se vrátil zpátky ke skupině, kde se postavil vedle světlovlasé lidské ženy.

Držka Potok se na něj dál mračil, ostatním okolo sebe ale pošeptal: „Klid, pane Do’Urdene. Až na lidský města si vo králi Bruenorovi a jeho starých kamarádech nikdo nic zlýho nemyslí.“

„Vem svý hochy dovnitř,“ vybídl Emerus Konráda. „Všecky. Ukážem vám vaše pokoje a pak i správnou pohostinnost Felbaru, vo tom nepochybujte.“

„Mým hochům jejich pokoje ukažte,“ odvětil Konrád. „Mě a několik vostatních ale zaveďte rovnou k jednacímu stolu. Musim vám toho hodně povědít a ty věci nepočkaj. Zajděte pro krále Harnota a jeho hochy a dejme se do řeči!“

Král Emerus zavrtěl hlavou. „Král Harnot nedorazil,“ vysvětlil a Konrád vykulil oči.

„Žádal sem všecky…“

„Poslal svý zástupce,“ objasnil král Emerus. „A zajdem pro ně, abysme si mohli promluvit.“ Pohlédl na Držku Potoka a kývl. „Vem Konráda a ty, kerý bude chtít s sebou, ke stolu.“

Funící a supící Franko Olbert klopýtl a těžce se opřel o silný kmen stromu. Odvážil se pohlédnout přes zasněženou pláň na vzdálené hradby města, které mu po většinu života bývalo domovem.

I když však Franko tak důvěrně znal panorama Nesmé, nedokázal už na to proklaté místo pohlížet jako na svůj domov. Ne od chvíle, co dorazili orci. Co dorazili drowové.

Co město opanoval vévoda Tiago Do’Urden.

Znovu vyrazil, odhodlaný dostat se k uthgardským kmenům a zburcovat armádu, najít způsob, jak se té odporné chátře pomstít. Jeho matka byla Uthgardka. Znal jejich jazyk, jejich tradice, jejich pýchu. Hrdí barbaři nepřipustí, aby orci a temní elfové ovládali město tak blízko jejich hranic.

Franko se rychle přesunul od stromu ke stromu, pak spěšně přeběhl k hájku opodál. Zarazil se, když tam na zemi spatřil ležet obličejem dolů muže. Padlý měl na sobě zbroj: plátové brnění a přilbu s hledím jako nějaký rytíř z Everlundu.

Uprchlík zaváhal a obezřetně se rozhlédl kolem. Nenašel žádné stopy po boji, avšak muž byl očividně mrtvý. Ani se nehnul, ležel ve sněhu zkroucený a zlomený, s nehybností, jakou Franko vídal od chvíle, co nestvůrné hordy obsadily Nesmé, až příliš často.

Protože uprchlík kolem nikoho neviděl, připlížil se k padlému rytíři. Opatrně uchopil mrtvého válečníka za paži a převrátil ho, aby se mu mohl podívat do tváře.

Byl to tak příšerný pohled, že se otřásl. Ten nebožák měl vyklované jedno oko a víc než půlku obličeje rozsápanou a strženou. Franko upustil mrtvolu zpátky do sněhu, dosedl těžce na zem a donutil se několikrát zhluboka nadechnout, aby se uklidnil.

Všiml si, že muži od boku trčí meč, rychle po něm proto chňapl a vytáhl ho z pochvy. Franko byl zkušený válečník, doprovázel Jezdce z Nesmé, a ve zbraních se tudíž vyznal. Tato zbraň byla skutečně skvělá! A stejně tak i zbroj, jak si dobře všiml, a muž byl skoro stejně velký jako on.

„Děkuju, bratře,“ řekl uctivě, přilezl blíž k muži a pustil se do okrádání mrtvého.

S každou částí zbroje, kterou si nasadil – vzal si chrániče, hrudní plát, nárameníky – se Franko cítil sebejistěji. Když si připnul meč, vydechl úlevou. I kdyby ho teď pronásledovatelé dopadli, zemřel by jako válečník, a Franko nemohl žádat víc, hlavně s ohledem na trýznivé popravy, kterých byl svědkem v Nesmé pod krutovládou tyranského vévody Tiaga. Město páchlo nafouklými mrtvolami.

„Měl bych tě pohřbít, příteli, ale nemám čas,“ zašeptal. „Prosím, odpusť mi, že tě nechávám napospas vranám. Prosím, odpusť mi, že ti kradu meč. Nikdy bych ale neukradl tvoji čest.“

Klekl si a odříkal uthgardskou modlitbu za ducha mrtvého, načež mu jemně a uctivě sundal ze znetvořené hlavy přilbu.

Ještě než Franko položil hlavu mrtvého zpátky na zem, vycítil, že tu něco není v pořádku.

Nasadil si přilbu a vyskočil na nohy, odhodlán co nejrychleji zmizet, sotva ale udělal první krok, zastavila ho zvědavost a přiměla ho otočit se zpátky.

Něco v něm hlodalo, těsně za okrajem vědomí.

Rány na mužových zádech?

Obrátil se zpátky k mrtvole. Tentokrát potlačil odpor a dobře si nebožáka prohlédl. Při svém rabování mrtvolu obrátil, takže jí nyní dobře viděl do zohyzděné tváře.

„Marquen?“ vydechl, a když se podíval pozorněji, jeho podezření se potvrdilo. „Je to Marquen,“ řekl, neboť to skutečně byl válečník Marquen ze Stříbroluní, který se v Nesmé usadil před deseti lety. Frankův šok byl rychle vystřídán zmatkem. Viděl Marquena zemřít ani ne před desetidnem, byl mezi popravenými na náměstí v Nesmé.

Marquena, přivázaného ke dvěma kůlům, nemilosrdně ubičovala k smrti Tiagova manželka. Franko sledoval, jak odporná vévodkyně Saribel Do’Urden používá děsivý jedovatý bič s hadími hlavami k jeho krutému účelu. Hadi se znovu a znovu zakusovali, rvali Marquenovi košili a kůži a plnili ho jedovatým ohněm.

Potrhanou, krví nasáklou košili měl stále na sobě a Franko ani nemusel rozhrnout její cáry, aby věděl, že na kůži bude mít hadí kousnutí. Ano, byl to Marquen a Franko ho viděl zemřít.

Tak co dělal tady ve sněhu, míli od města, ve zbroji a s mečem?

„U bohů,“ zašeptal Franko, když mu to došlo, vyskočil na nohy a tryskem vyrazil pryč.

Blížil se k malé rokli, ale neodvažoval se zpomalit.

Dokud neoslepl.

Ne, nepřišel o zrak, jak si uvědomil, když klopýtl, přepadl přes okraj roklinky a zřítil se do ní, dostal se tak totiž ven z koule magické temnoty.

Cítil, že si při pádu do kamenitého údolíčka vykloubil rameno, ihned ale vyskočil zpátky na nohy a vrhl se tvrdě proti stromu, aby si rameno vrátil zpátky na místo. Nevolnost i mdlobu ignoroval, neměl teď na ně čas.

Popravdě neměl čas vůbec na nic, jak zjistil, když se otočil a našel před sebou stát malého, avšak smrtícího muže s celkem pobaveným výrazem ve tváři.

Vévoda Tiago z Nesmé.

Drow se usmál, zvedl ruce v rukavicích, na levém předloktí mu přitom visel malý průsvitný pukléř, a začal tleskat.

„Vedl sis dobře, iblith,“ pochválil ho Tiago. „Dostal ses dál, než jsem čekal. Dobrý hon na to, že mojí kořistí je politováníhodný člověk.“

Franko se rozhlédl, neboť očekával, že okolo spatří orcké lučištníky nebo obra s balvanem v ruce. Nebo další drowy.

„Jsem tu jenom já,“ ujistil ho Tiago. „Nač by mi byly posily?“ Když domluvil, rozpřáhl paže.

A Franko se na něj vrhl a sekl mečem po hlavě toho bídného drowa.

Jenže drow prudce zvedl štít, jehož okraj se magicky roztočil. Nádherný štít se s každou otáčkou zvětšoval a Tiaga tak před úderem snadno skryl.

A následně zaútočil drowův meč, a to tak rychle, že si Franko jeho pohybu ani nevšiml, vůbec neslyšel, že by hvězdnatá čepel opustila pochvu.

Ucítil však její kousnutí, když mu probodla stehno. Zašklebil se, ustoupil a zaujal obranný postoj, potom sekl mečem ze strany, aby si udržel nepřítele od těla.

Jenže Tiago nevykročil vpřed, nýbrž začal kolem Franka uvolněně kroužit a držel se těsně z dosahu.

„Bojuj,“ vybídl ho drow. „Jsem tu jenom já. Nemám poblíž žádné přátele. Jen já, Tiago, stojím mezi tebou a svobodou.“

„Myslíš si, že je to zábava?“ plivl po něm Franko a vyrazil do útoku – chytře, jak si myslel. Zastavil totiž meč uprostřed seknutí, změnil jeho směr a bodl přímo vpřed.

„Copak není?“ zasmál se Tiago z opačné strany. Vyhnul se Frankovu úderu tak dokonale, že bodající meč byl od něj nyní dál než před Frankovým výpadem.

Franko si olízl rty. Skutečnost, že tak brutálně minul, nevěstila nic dobrého.

„Jenom já,“ popichoval ho Tiago a vydal se opačným směrem.

I Franko začal kroužit a bedlivě si přitom všímal okolí, aby zjistil, jestli nebude moct nějak využít nerovnou půdu, stromy a kamení.

„Cožpak to není fér hra, člověče?“ zeptal se Tiago. „Dokonce jsem tě vyzbrojil a obrnil, a jak skvěle! Mohl jsem tě zabít jednou ranou, když jsi okrádal mrtvolu. Mohl jsem tě zastavit, když jsi prchal z Nesmé – sledoval tě tucet lučištníků. Mířili na tebe šípy, když ses protahoval trhlinou ve zdi. Zastavil jsem je. Dal jsem ti šanci. Stačí, když mě porazíš, a protože jsi skoro dvakrát větší, neměl by to být problém.“

Jeho hlas nezněl vůbec napjatě, vůbec se nepřestal ovládat, ani když ho Franko uprostřed jeho proslovu napadl, prudce do něj začal sekat a bodat, dotíral na něj a snažil se drobného drowa přemoci silou.

„Musím ale říct, že jsi dost nešikovný,“ dodal Tiago a poslední větu pronesl za Frankem, když mu svým drowským mečem způsobil na lýtku bolestivý šrám.

Franko se otočil a sekl, načež klopýtl a poskočil na jedné noze, neboť se mu tou druhou začala šířit žhavá agónie.

Tiago provedl výpad, bodl mečem dopředu, poté jím trochu pootočil, aby se vyhnul zoufalému bloku, protáhl se kolem Franka a dloubl ho do ramene, do škvíry mezi hrudním plátem a levým nárameníkem. Čepel bodla znovu, podruhé do stejného místa, pak opět přímo vpřed. Když se Franko tentokrát divoce pokusil ochránit si pálící rameno, přesunul Tiago Vidrinath na druhou stranu a bodl Franka do škvíry mezi hrudním plátem a pravým nárameníkem.

Muž klopýtl vzad a divoce mával mečem, aby drowa odrazil, ten ho však nepronásledoval. Když Franko došlápl na pořezanou nohu, zavrávoral vzad. Zoufale se snažil narovnat a zběsile sekal čepelí, aby si drowa udržel od těla.

Jenže drow zůstával stát na místě, kde muže bodl.

Franko na něj zíral, tvrdě a odhodlaně, škrábal se zpátky na nohy a nenáviděl ho ještě víc. Tiago si s ním hrál, vysmíval se mu tím, že odmítal využít své šance.

Byl nadmíru sebevědomý.

Franko se v duchu pokáral. Přeháněl to. Možná to bylo rozdílem v jejich velikosti, jak Tiago naznačil. Anebo Franko toho falešného tyranského vévodu tak nenáviděl, že ztrácel hlavu. Věděl, že je mnohem lepší bojovník, než Tiagovi zatím předvedl. Byl dobře vycvičený Jezdec z Nesmé, věděl, že by se neměl poddávat hněvu.

To všechno si řekl, pak si v duchu znovu prošel drowovy manévry a mlčky kývl, poněvadž přišel na lepší způsob, jak se zručnému šermíři postavit.

Pomalu se pohnul vpřed.

Tiago tam stál s levou rukou v bok a hrotem meče skloněným k zemi u pravého boku.

Jeho postoj vyzýval k prudkému výpadu.

Jenže Franko si tentokrát dal načas, postupoval obezřetně a meč držel u těla v obranné pozici. Teď už věděl, že Tiagův zdánlivě nepřipravený postoj je skutečně jen zdánlivý. Drow reagoval příliš rychle, než aby mohl Franko doufat v přímý úder, a kdyby to s výpadem přehnal, jen by si vysloužil další bodnutí.

Teď už to ale věděl.

Bodal mečem odměřeně a vyváženě, v líných, bezvýznamných útocích.

Moje útoky jsou příliš rozvláčné, uvědomil si Franko.

Příliš pomalé.

A jeho paže příliš těžké.

Nechápal to. Neznal totiž druhé jméno Tiagova meče, Ukolébavka, a nevěděl, že mu při každém zásahu pronikl do těla uspávací jed, který mu nyní koloval žilami.

Uvědomoval si svoji malátnost, proto znovu bodl mečem, aby si udržel drowa od těla, dokud nepřijde na to, co se děje.

Jenže drow tam nebyl.

Franko za sebou uslyšel smích. Co nejrychleji se otočil a sekl mečem.

Oblouk dokončil jen z půlky, dál se nedostal. Zastavilo ho nečekané, zákeřné seknutí Vidrinathu zdola nahoru.

Frankův meč odlétl stranou i s uťatou rukou, která dál svírala jílec. Muž si přitáhl pahýl k tělu, zařval bolestí i šokem a pevně si stiskl krvácející zápěstí.

„Uteč,“ vybídl ho Tiago laškovně a opět ho bodl, tentokrát do masa na zadku. „Uteč, hlupáku!“

Znovu Franka píchl a muž se dal na útěk. Tiago mu byl za patami a bolestivě do něj bodal. Potom se zařadil vedle něj, posmíval se mu a opakovaně do něj dloubal, nikdy ale ne moc hluboko, nikdy mu nezasadil smrtící ránu.

Franka ovládlo zoufalství, proto se na drowa vrhl. Jenže drow byl příliš rychlý, podkopl mu nohy a srazil ho k zemi.

A znovu zaútočil Vidrinath a stranou odlétl velký kus Frankova pravého ucha.

Plakal zoufalstvím, zlostí a bolestí, přesto se paličatě zvedl na nohy a opět se dal klopýtavě na útěk.

A Tiago s ním zase držel krok.

„Ty, člověče,“ řekl drow. „Ano ty, hlupáku!“ Mečem zaklepal Frankovi na rameno, tentokrát z něj však nic neodřízl, nýbrž ukázal přímo před něj.

„Vidíš tu mýtinu tam za břízou?“ zeptal se Tiago. „Utíkej, hlupáku. Jestli se na ni dostaneš, nebudu tě dál pronásledovat!“

Podtrhl svá slova tím, že plochou stranou čepele ostře pleskl Franka po zadku.

„Ach, ale jsi příliš unavený,“ škádlil ho Tiago a držel se dost blízko na to, aby muže mohl snadno probodnout. „Tvé nohy jsou těžké. Ano, sotva se na nich udržíš! Ach, no tak to tě budu muset zabít!“

Znovu bodl Franka do pozadí a navíc bolestivě zakroutil čepelí.

Tiagův smích Franka pronásledoval.

Jenže teď dostal nápad. Měl pocit, jako by začal sadistického drowa chápat. Ještě víc zpomalil a vrávoral nyní do stran i vpřed. Nemyslel si, že by ho Tiago zabil dřív než těsně u břízy, a tak toho využil, aby změnil rytmus pronásledování.

Drow ho opakovaně bodal, rány však byly jen povrchní, neměly mu způsobit vážnou újmu, měly jen přivodit další bolest. Stále se proto držel svého směru, své léčky. Bříza už byla blízko.

Franko klopýtl a začal padat, dost na to, aby to vypadalo dobře, najednou však prudce vyrazil vpřed a využil každičký zbytek sil k tomu, aby se dostal k bříze a za ni. Vrhl se na mýtinu.

Hned po dopadu se přetočil na záda, protože očekával, že drowa najde přímo nad sebou, připraveného ho zabít. K jeho překvapení – vlastně šoku – se však Tiago skutečně u břízy zastavil.

„Hezké divadlo!“ zavolal samozvaný vévoda Nesmé a zasalutoval mu mečem.

„Tak pojď!“ zařval Franko, neboť si byl jist, že to všechno je jen krutý posměšek.

„Jsem drow a držím slovo, hlupáku,“ řekl Tiago. „Koneckonců jsem vznešený vévoda. Slíbil jsem ti, že tě dál pronásledovat nebudu, takže to ani neudělám. Vlastně se už od mé čepele nemáš čeho obávat, předpokládám ale, že na své rány v lese stejně zemřeš. Pokud ne, pak se samozřejmě vrátíš s nějakou ubohou armádou a já si tě najdu a oddělám tě. A příště začnu očima, abys neviděl další ránu přicházet.

Ach, ale uslyšíš mě a ten hlas, můj hlas, v tobě vyvolá hrůzu, protože předpoví dopad Vidrinathu na tvoji odhalenou kůži.“

Vyrazil ze sebe strašlivý smích a Franko se klopýtavě rozběhl pryč přes širou pláň. Neustále se ohlížel, Tiago se však za ním nepustil.

Proto se otočil dopředu, odhodlaný najít Uthgardy, odhodlaný…

Půda před ním vybuchla a ze sněhu vyrazil oslnivě bílý netvor, lesklý a chladnější než samotná zima.

„Ach, kruci,“ zabědoval za ním Tiago. „Já tě nevaroval, že na tebe číhá můj drak?“

Franko zaječel a cítil, jak mu po noze stéká horká moč. Strašlivé čelisti se doširoka rozevřely a scvakly a zuby podobné oštěpům ho zvedly do vzduchu. Visel drakovi z tlamy napříč, nohy mu trčely ven na jedné straně, hlava a ramena na druhé.

Dál vřískal, ale drak neskousl, anebo možná ano a on už byl mrtvý, jen si to ještě neuvědomil. Nemohl to vědět.

„Tohle se mi opravdu líbí,“ pošeptal mu Tiago do ucha.

Franko sebou trhl, když ho uslyšel z takové blízkosti. Vzchopil se natolik, aby otočil hlavu a zadíval se drowovi do očí.

Meč s dokonalou přesností bodl a Frankovo pravé oko vypadlo do drowovy čekající ruky.

„Drahý Arauthatore,“ řekl Tiago drakovi. „Prosím, nesežvýkej ho. Ne, polkni toho hrdopycha celého, aby ho mohly zaživa rozložit tvoje žaludeční šťávy.“

Drak vydal dlouhé, hluboké zavrčení.

„Nemá u sebe žádnou čepel, slibuji!“ ujistil Tiago bestii.

Drak prudce trhl hlavou vzad a hodil si Franka do chřtánu – a ten bezmocně sklouzl dolů do netvorova břicha.

„Cítím se spíše jako had než drak,“ postěžoval si Arauthator.

„Svíjí se?“ zeptal se drow.

Drak zaujal zamyšlenou pózu. „Myslím, že kňourá,“ odpověděl.

„Dobře, dobře,“ pochvaloval si Tiago.

„Už jsi skončil s tou směšnou hrou, manželi?“ zeptal se další hlas, a když se Tiago otočil, spatřil, že se k nim blíží Saribel.

„Nějak se zabavit musím!“ opáčil. „Kéž bych mohl odletět na Starém bílém smrťákovi do Stříbroluní a házet dolů na ty hlupáky uvnitř balvany! Kéž bych mohl zaútočit na Everlund…“

„Nesmíš!“ zamítla to Saribel. Tiago nemohl protestovat; rozkaz přišel od samotné matrony matky Quenthel Baenre.

Měli tiše sedět na dobytém území a v rozlehlých táborech. „Ponechte lidu Stříbrného pomezí naději, že jaro přinese úlevu.“ Tak zněl rozkaz matrony matky Quenthel.

Tiago moc dobře věděl, co to znamená, a Saribel taky. Matrona matka se potřebovala ujistit, že do války nezasáhnou žádná povrchová království mimo luruarskou alianci Stříbrného pomezí. Drowské tažení nesmělo vyvolat hrůzu nikde jinde kromě Severu; nenapadnou žádná další království kromě těch, proti nimž poslali orcké pěšáky.

Nikdo nepostaví armádu a nevytáhne do boje, protože se tu nedalo dosáhnout žádného trvalého vítězství, žádného zisku pleněním či obsazením území, tedy aspoň ne na bojišti. O to při jejich tažení nikdy nešlo.

„Dotlačili jsme je na pokraj zkázy a teď dovolíme, aby se nám zase vysmekli,“ stěžoval si Tiago. Otočil se k drakovi. „Tenhle ale neunikne!“

Arauthator se zasmál. Bylo to podivné, znepokojivé zahřímání následované říhnutím, které doprovodil tlumený výkřik plný beznaděje a bolesti z hloubi jeho nitra.

„Tady nejde o vítězství,“ řekl Tiago vyčítavě.

Saribel neustoupila a dokonce na něj upřela shovívavý pohled.

„Tak pověz, co je podle tebe vítězství,“ vybídla ho.

„Jde o to, že matrona matka Quenthel upevňuje svou nadvládu nad Menzoberranzanem,“ řekl Tiago.

„A ty bys to snad chtěl jinak? Je naše patronka, důvod naší existence. Rod Do’Urden patří matroně matce stejně jako síně sídla Baenre, kterými ses toulal jako dítě.“

Tiago si pro sebe tlumeně zaklel a odvrátil se. Toužil po bitvě, po vítězství a po slávě a tyto ubohé hony, které pořádal na zajatce z Nesmé, byly s každým dalším trýznivým zabitím ubožejší a nudnější.

„My už jsme vítězství dosáhli,“ namítla Saribel.

„Quenthel ho dosáhla!“ vyplivl Tiago nezdvořile a rázem zbledl, když Saribel popadla bič a Arauthatorova tlama se objevila těsně vedle něj. Oba mu tak důrazně připomněli, že slovo matrony matky, a tudíž slovo jejích kněžek, stojí nad požadavky vévody z Nesmé.

„Matrona matka Quenthel,“ opravil se a sklopil oči. V duchu si ale odpřisáhl, že jestli po něm Saribel švihne bičem, na místě ji zabije. Snad by se té čarodějnice zbavil dřív, než by ho sežral drak. Kdyby se mu to povedlo a Saribel, jediný svědek, by zemřela, možná by se mu podařilo velkého Arauthatora přesvědčit o tom, že zabitím Tiaga by se všechno jenom zkomplikovalo.

Jenže Saribelin bič nedopadl.

„Vzmuž se, manželi, protože jsme vyhráli i my!“ řekla Saribel a vrátila bič k opasku.

Tiago vzhlédl a zavrčel: „Brzy nás odvolají.“

Saribel kývla. „A už teď se můžeme vrátit zpátky se ctí, jako hrdinové Menzoberranzanu, kteří zvítězili ve slavném tažení. Budeme tak moct zaujmout místa vládců rodu Do’Urden.“

Tiago se chystal odpovědět, odmlčel se však, když zvážil Saribelin lehký, veselý tón. Pak pochopil a vytřeštil oči.

„Očekáváte, že ji nahradíte,“ uhádl. „Darthiir, matronu matku rodu Do’Urden. Očekáváte…“

Zarazil se a zíral, Saribelin výraz přitom nenaznačoval, že by to mínila popřít. A jak o tom tak přemýšlel, o zlomené Dahlii, zjistil, že ani on nedokáže přijít na to, kam jinam by celá ta věc mohla vést. Protože Dahlia byla darthiir, povrchová elfka, a její jmenování matronou matkou rodu Do’Urden nebylo ničím víc než krutým žertem, který si matrona matka Quenthel ztropila z vládnoucí rady. Byla to urážka samotných drowských tradic, výsměch nekonečné nenávisti, kterou temní elfové chovali k bratrancům z povrchu. Quenthel neměla žádný důvod povýšit Dahlii vyjma toho, aby dokázala, že zkrátka může, a co bylo důležitější: že s tím ostatní matrony matky nic nenadělají.

Takže ano, dávalo smysl, že Saribel, šlechtická dcera rodu Xorlarrin, usedne do křesla rodu Do’Urden ve vládnoucí radě, až odporná Dahlia přestane být užitečná.

„Ha, vy teda do linie králů Válečných kladiv fakt sedíte,“ řekl Držka Potok králi Konrádovi cestou na dvůr citadely Felbar s Konrádovým doprovodem v zádech. Patřili k němu generálka Dagnabet a Bungalov Bác spolu s Malým Ar Arem a dalším houževnatým černovousým chlapíkem, kterého Držka Potok neznal.

Šli s nimi ale i Drizzt Do’Urden a ta lidská dívka.

„Vy zatracený Válečný kladiva ste nikdy nedokázali držet jenom se svýma!“ provokoval Držka Potok. „Dokonce ani dyž starej král Bruenor vyrazil hledat Mitrilovou síň. Pcha, byl v tý družině, kerá ji našla, jedinej trpaslík.“

Konrád se dobrosrdečnému škádlení zasmál, věděl však, že je to pravda. Ve válce s prvním Obouldem před sto lety byl Konrádův otec, velký Banak, při volbě správce přehlédnut. Když Bruenora zranili v bitvě, převzal na jeho rozkaz kontrolu nad Mitrilovou síní půlčík.

Půlčík! Třebaže krále mohla zastoupit celá řada zasloužilých trpaslíků!

Jak Konrád o urážce svého otce přemýšlel, neubránil se tomu, aby se po trpaslíkovi, o němž věděl, že je to Bruenor, neohlédl. Banak Těžká kovadlina nad celým incidentem mávl rukou, zmírnil tu bolestivou újmu a připomněl synovi, že Regis strávil po Bruenorově boku spoustu let jako jeho přítel a důvěrník a znal tedy srdce starého trpaslíka lépe než kdokoli jiný.

Mladý trpaslík v průvodu si Konrádova pohledu všiml a vědoucně na něj mrkl a Konrád zjistil, že nedokáže na pocitu křivdy lpět, na té troše, kterou stále cítil. Bruenor nakonec jeho otce a rodinu uctil tím, že Těžké kovadliny pozvedl na trůn Mitrilové síně.

„A co ty, Malý Ar Are?“ řekl Držka Potok, když vstoupili do audienční síně. „Řek bych, že sis ved dobře. Plánuješ sedět s Válečnýma kladivama, nebo se svýma z Felbaru? A kdy zajdeš za svojí drahou mámou Uween? Poslals jí vůbec zprávu? Voznámils jí, že ses vrátil?“

Mladý trpaslík kývl. „S Válečnýma kladivama,“ řekl hrubě. „Tam patřim.“

„Tvoje máma by s tim nemusela souhlasit,“ popichoval ho Držka Potok.

„Mojí mámě brzo spousta věcí pořádně zamotá hlavu, vo tom nepochybuj,“ odvětil mladý rudovousý trpaslík a důrazně si odfrkl.

Sedm zástupců Mitrilové síně zaujalo svá místa na určené straně trojúhelníkového stolu, který nechal král Emerus vyrobit právě pro schůzky tří citadel. Generálka Dagnabet, Bungalov Bác a Bruenor seděli po Konrádově pravici, Atrogat, Drizzt a Catti po levici mladého krále.

Krátce poté vstoupil dovnitř a zaujal své místo král Emerus s Držkou Potokem a Parsonem Kůsou po boku. Jako poslední dorazila delegace šesti trpasličích důstojníků z citadely Adbar, kterou vedl nelítostný Oret Hrot z bojechtivých Divočáků.

Po náležitých pozdravech, příslibech přátelství a věčného spojenectví a nemalém množství piva nastolil král Emerus v komnatě pořádek a obrátil se na krále Konráda.

„Tak jaký neseš zprávy z Mitrilový síně?“ zeptal se Emerus mladého, přesto váženého vladaře. „Slíbils nám velký noviny a já doufám, žes nelhal!“

„Jo, všichni bysme potřebovali ňáký dobrý zprávy,“ dodal Oret Hrot a zvedl korbel v přípitku.

„Vidite, že se k nám vrátil tady můj přítel Drizzt Do’Urden,“ začal král Konrád, odmlčel se a obrátil pohled k drowskému hraničáři.

Trpaslíci na zbylých stranách trojúhelníkového stolu se chvíli ošívali, nakonec ale pozvedli korbely v přípitku Drizztovi.

Konrád předal Drizztovi slovo.

„Podílel jsem se na obraně Nesmé,“ začal Drizzt.

„Nesmé padlo,“ přerušil ho král Emerus a podle výrazů družiny Válečného kladiva i té z citadely Adbar to byla skutečně nová informace.

„Pcha!“ odfrkl si Atrogat. „Věděli sme, že se dlouho neudrží.“

„Vobjevil se drak a pomoh hordě Mnohošípu,“ vysvětlil král Emerus. „A letěl na něm drow, kerej si řikal Do’Urden.“

Trpaslíci z Adbaru znovu začali bručet, ti z Felbaru však zachovali ledový klid, protože se s touto novinou už vyrovnali.

„O tom vám nemůžu nic říct,“ odvětil Drizzt upřímně. „Pokud vím, tak z rodu Do’Urden nikdo nepřežil, ve svém rodném městě jsem ale nebyl už víc než sto let a nemám ani potřebu, ani touhu se tam vrátit.“

Odmlčel se a všechny oči se obrátily ke králi Emerusovi, který vážně kývl na znamení, že vysvětlení přijímá.

„Byli jsme na cestě zpátky do Mitrilové síně, když jsme poprvé uviděli to podivné, ztemnělé nebe,“ vysvětlil Drizzt. „Tehdy jsme u Nesmé narazili na tábor západního křídla orcké armády.“

„Pěkně sme je dostali,“ přisadil si Atrogat.

„Moc pěkně asi ne, dyž zpustošili to město,“ opáčil král Emerus suše.

„Pcha, ale že jim to trvalo!“ zařval Atrogat na protest. „A celý vokolí je plný vorckých mrtvol.“

„Tvrdíte, že město padlo, takže to tak musí být,“ vložil se do třenice Drizzt. „Když jsme ho s přáteli opouštěli svrchními tunely Temných říší, abychom se dostali do Mitrilové síně, ještě tomu tak nebylo. Mohu vás ujistit, že dobýt Nesmé nebylo pro hordy Mnohošípu nijak snadné. Před naším odchodem padly před jejími hradbami tisíce goblinů a orků a hnily mezi nimi i mrtvoly zlobrů a obrů. Napadali hradby Nesmé den za dnem a den za dnem umírali.“

„To už jsem slyšel,“ přiznal Emerus. „A tys v tom sehrál svoji roli?“

„Ano,“ přiznal Drizzt. „A tady Atrogat z Felbaru taky.“ Poplácal Atrogata po silném rameni, trpaslík ale vytřeštil oči a téměř v panice vzhlédl k Drizztovi.

„Z Felbaru?“ zeptal se král Emerus, kterého to očividně zaskočilo. Podíval se na Parsona Kůsu, který jen zmateně pokrčil rameny.

„Sem mnohem starší, než vypadám,“ přiznal Atrogat. „Byl sem tu, dyž to tu Vobould vobsadil. Nikdy sem se nevrátil.“

Felbarští trpaslíci se rozhlédli kolem a vyměnili si pohledy plné pochyb.

„Na tom nesejde,“ prohlásil Atrogat. „Felbaru neřikam domov už dva trpasličí životy. Teďka sem prostě Atrogat. Jenom Atrogat.“

„Dáme řeč, ty a já,“ řekl král Emerus a Atrogat střelil trpkým pohledem po Drizztovi, který ho znovu poplácal po rameni.

„Atrogat byl hrdinou Nesmé,“ řekl Drizzt, pak se přesunul za Catti a položil jí ruce na silná ramena. „Stejně jako tato žena, moje manželka.“

„Vypadá to, že se ti líběj lidský holky s vohnivýma vlasama!“ zvolal Držka Potok a pozvedl korbel v přípitku.

„To ano,“ souhlasil Drizzt. „A předpokládám, že se to brzy vysvětlí. Možná to udělá čtvrtý člen mé družiny, který se k nám dnes připojil.“ Stoupl si vedle Catti, naklonil se nad stůl a kývl na druhý konec řady Válečných kladiv, na svého drahého přítele, který mu kývnutí oplatil.

„Malý Ar Ar?“ zeptal se král Emerus překvapeně. „Takže teďka si s tímdle a ne s Válečnýma kladivama?“

„S voběma,“ odvětil Bruenor.

Emerus si odfrkl a zakroutil hlavou.

„Už teďka se mi z toho motá palice,“ ozval se Oret Hrot z adbarské strany stolu.

„Ach, tos ještě nic neslyšel,“ ujistil ho spolu se všemi král Konrád. Pak zvedl z podlahy svoji brašnu, položil ji na stůl, uctivě ji otevřel a odhalil prazvláštní přilbu s jedním rohem.

„Viděls někdy něco takovýho?“ zeptal se krále Emeruse.

„Vypadá jako Bruenorova,“ odvětil král Felbaru.

Konrád kývl, pak postrčil legendární předmět po stole doprava, kolem Dagnabet a Bungalova Báce do čekajících rukou Malého Ar Ara.

„Co?“ zeptal se král Emerus a několik dalších společně.

Malý Ar Ar vzal přilbu s jedním rohem do silných rukou, otáčel ji a prohlížel si ji ze všech stran. Potom, s pohledem upřeným přímo na Emeruse, si helmu, starou korunu Mitrilové síně, posadil na hlavu.

„Hej, co má todle být?“ obořil se na něj král Emerus.

„Takže mě nepoznáváš?“ zeptal se Bruenor lišácky. „Po všem, čim sme spolu prošli?“

Emerus nasadil zvědavý výraz a obrátil se ke Konrádovi pro odpověď.

„Tendle, kerýho ste znali jako Malýho Ar Ara, syna Reginalda Kulatýho štíta a Uween,“ začal Konrád, odmlčel se a zhluboka se nadechl, dokonce potřásl hlavou, protože sám sotva věřil tomu, co chystal prohlásit.

„Menuju se Bruenor,“ skočil mu do řeči mladý trpaslík s jednorohou přilbou na hlavě. „Bruenor Válečný kladivo, Osmý a Desátý král Mitrilový síně. Syn Bangora, mýho táty, kerýhos dobře znal, příteli Emerusi. Jo, syn Bangora, to sem já!“

„Timdle urážíš svoji mámu!“ vyjel na něj Držka Potok a výhrůžně vyrazil přes stůl. Ale Bruenor ani nemrkl.

„A taky sem syn Reginalda Kulatýho štíta,“ přiznal. „A znovu sem se narodil Uween, svý mámě, dobrý ženský, vo tom není pochyb.“

„Pomatený řeči!“ prohlásil Držka Potok.

„Rouhání!“ dodal Oret Hrot.

„Pravda!“ obořil se na oba Bruenor. „Mý méno je Bruenor a dal mi ho můj táta, Bangor!“

„Tomudle přece nemůžeš věřit,“ řekl král Emerus Konrádovi. Zároveň se rychle otočil k Drizztovi. „Ty to přece musíš vědět lepšejc!“

„Bruenor,“ řekl Drizzt pomalu a důrazně a přitom kývl. „Je to on.“

„Vy ho opravdu nepoznáváte, králi Emerusi?“ zeptala se žena vedle Drizzta. „A ani mě?“

„Jak bych moh?“ zeptal se Emerus. Tedy skoro se zeptal. Poslední slovo se mu zadrhlo v hrdle, když si mladou ženu s kaštanovými vlasy, která seděla vedle temného elfa, změřil pozorněji.

„U bohů,“ zabručel.

„Catti?“ dodal Držka Potok stejně bez dechu.

„Jo, u bohů,“ přitakala žena. „Hlavně díky Mielikki.“

„A s požehnáním Moradina, Dumathoina a Clangeddina, vo tom nepochybujte,“ dodal Bruenor. „Řikám vám, že sem seděl na jejich trůně v Gauntlgrymu. Myslel sem, že už si teďka budu dávat do nosu v jejich síni, ale voni měli jiný plány.“

„A tak jsme v tuto těžkou dobu tady,“ přidala se Catti.

Ostatní začali jásat, ale král Emerus je uťal. „Ne, to nejni možný,“ prohlásil. „Ne, znal sem tě, dyžs byl tady, znal! Malýho Ar Ara! Byl sem u tvý mámy a viděl sem, jak tě učili bojovat…“

Král citadely Felbar se zarazil, protože ho ta vzpomínka zaskočila. Pohlédl na Parsona Kůsu a Držku Potoka a ti se na něj usmáli a kývli. Taky si vzpomínali na to, jak si ten mladý trpaslík, syn Reginalda Kulatého štítu, pohrával s trpaslíky mnohem staršími, než byl on.

„Ne, nemohlo to být všecko lež,“ trval na svém Emerus. „Byls přímo přede mnou! Tvůj táta byl můj kamarád, kapitán mý stráže! Takle ho nemůžeš zneuctít!“

„Neni za tim žádná neúcta,“ trval na svém Bruenor a vrtěl hlavou. „Udělal sem, co sem musel. Nemoh sem vám to říct, i dyž sem chtěl, vo tom nepochybujte!“

„Rouhání!“ zařval Emerus.

„Počkat,“ přerušil ho Držka Potok a vypadalo to na šťastnou náhodu, že si starý trpaslík vybral zrovna tuto chvíli, aby krále Emeruse zklidnil. Držka Potok se obrátil k Emerusovi a omluvně sklopil hlavu, a když ho král vybídl, ať pokračuje, otočil se zpátky k Bruenorovi. „Takže řikáš, že to byl král Bruenor, kdo se vrh na toho vobra v Rauvinech? Král Bruenor, kdo málem položil život, aby jeho kamarádi mohli utýct?“

„Viděl sem vobra, zapích sem vobra,“ opáčil Bruenor věcně a pokrčil rameny, přesto sebou při té bolestivé vzpomínce trhnul. „A jo, co Mandarina Jasný splávek?“ zeptal se a pohlédl na Emeruse. „Musíte vědět, že mě zachránila, stejně jako tady váš zástupce, dobrý Parson Kůsa.“

Držka Potok, král Emerus a Bruenor pohlédli společně na vrchního kněze Felbaru. Ten jenom tupě civěl s povislou čelistí. „Takže je to pravda,“ zašeptal bez dechu.

„Jo, jak sem řek,“ odpověděl Bruenor. „Mandarina a Potok a jejich hoši mě přinesli zpátky, i dyž si z toho moc nepamatuju!“

„Ne,“ řekl Parson Kůsa. „Ty si… tys Bruenor a byls Bruenor už předtim.“

„Dycky sem byl,“ odvětil Bruenor, ale král Emerus ho mávnutím umlčel.

„Co víš?“ obořil se král na vrchního kněze.

„Dyž ses probral po boji v Rauvinech, zpátky ve Felbaru,“ pravil Parson Kůsa k Bruenorovi, „řeks mi, že ses málem setkal se svým tátou. Samozřejmě sem si myslel, že mluvíš vo tom Ar Arovo tátovi, poněvadž i von odešel k Moradinovýmu stolu. Byls ale napůl mimo a řeks…“

„Bangor,“ odvětil Bruenor.

Král Emerus mrkal a otáčel se od Parsona Kůsy k Bruenorovi a zpátky.

„Věděls to už tehdy,“ zašeptal Držka Potok.

„Věděl sem to celou dobu, vode dne, kdy sem se narodil.“

„Věděls to dycky? A nic si mi neřek?“ uhodil na něj Emerus.

Bruenor vstal a uklonil se. „Nebyla to tvoje starost,“ odpověděl jenom.

„A byls to ty, kdo se rozhod jít do Mitrilový síně a trénovat s Břichkuchačema, tos řek,“ dodal Držka Potok.

„Hej-hou!“ musel si přisadit Bungalov Bác.

Trojice z citadely Felbar si vyměnila pohledy a Parson Kůsa řekl s naprostou jistotou: „U bohů, je to von.“

„U bohů!“ zakřičeli společně Oret Hrot, zbytek poselstva z Adbaru, král Emerus a Držka Potok, vyskočili jako jeden na nohy, třásli střapatými hlavami, plácali jeden druhého po zádech a hulákali: „Hurá králi Bruenorovi!“

„Jo, hnedka máme lepčejší naději a nebe už není tak temný!“ prohlásil král Emerus. „Bruenore, starý příteli, jak je to možný?“ Přelezl přes stůl, nabídl králi Bruenorovi pevný stisk ruky, pak přilezl ještě blíž a ještě pevněji ho objal.

„Pití! Pití!“ zakřičel na sluhy. „Ach, budem pít celý desetidny, ne-li dýl. Hurá Bruenorovi!“

A jásot začal nanovo, sluhové přispěchali dovnitř, pěna stříkala kolem a ponurá schůzka rady se rychle proměnila v kakofonii přípitků a jásotu. Bruenor nechal oslavy nějaký čas pokračovat, nakonec ale všechny požádal, aby se znovu posadili.

„Jesli Stříbrný pomezí padne, nebude moc co slavit,“ varoval.

„A zase seš králem Mitrilový síně?“ zeptal se Emerus, jakmile se všichni opět usadili na svých židlích. Král citadely Felbar pohlédl na Konráda, když tu nebezpečnou otázku pokládal.

I Bruenor se podíval na Konráda, který kývl. V tu chvíli to vypadalo, že ať už se Bruenor rozhodne jakkoli, Konrád s ním bude souhlasit. Jeho podřízenost neunikla králi Emerusovi ani Držkovi Potokovi, kteří při tom pohledu zalapali po dechu.

„Ne,“ odvětil Bruenor. „Nejlepšejší rozhodnutí, jaký jsem jako král udělal, bylo, že sem dal korunu Banakovi Těžký kovadlině a jemu, jeho synovi Konrádovi. Mitrilová síň už krále má, a lepšejšího než kdy dřív. Byl bych pěknej nevděčník, kdybych teďka chtěl trůn zpátky.“

„Tak co?“ zeptal se Emerus.

„Byl sem v Nesmé a vopustil sem ho těsně předtím, než padlo, jak řikáte,“ odpověděl Bruenor. „Já a moji kamarádi sme tu, abysme vám řekli, že máte vylízt ven. Teďka je ten správnej čas, jinak už žádnej čas nebude! Zem je prolezlá vorkama a ti se nemíněj vrátit zpátky do svých děr. Ne, chcou všecko, to vám povidám.“

„To sme slyšeli už vod kurýrů Stříbrných rytířů,“ dodal Konrád.

„Pcha! Co nás zajímaj lidský země?“ rozohnil se král Emerus. „Všecko dávaj za vinu nám – tobě, jesli seš, kdo říkáš, že seš, a kdo si myslime, že seš!“

„Sem, a voni viněj nás a mně je to ukradený!“ prohlásil Bruenor. „Já znam pravdu. Mý méno je na tý zatracený dohodě, je tam, ale byly to ty vostatní království, kerý ho tam před stovkou let přidaly, a ty sám znáš pravdu, příteli.“

Král Emerus kývl.

„Teďka ale není čas na vobviňování,“ pokračoval Bruenor. „Máme tisícovky vorků, kerý musíme pozabíjet, hoši! Desítky tisíc! Buďto Luruar semkne svoje řady, nebo Luruar padne!“

„Žádný Luruar není,“ prohlásil Oret Hrot. Vstal ze židle a pomalu a rozvážně se vydal kolem stolu se špičatými rohy k Bruenorovi. „Jenom banda elfů a lidí, kerá tančí vokolo tří trpasličích pevností. Jo, a padnou,“ řekl, když se dostal až k Bruenorovi a pečlivě si začal zvláštního trpaslíka prohlížet. „Padnou všichni, a my s tim nemůžem nic dělat.“

„Dáme dohromady tři jako jednu a vopřem se do vorků…,“ začal Bruenor.

„Nemůžem ven,“ vysvětlil Oret Hrot a dál si Bruenora měřil. Očividně hledal nějaký náznak toho, že je podvodník.

A kdo se mu mohl divit?

Do obléhaných, otloukaných pevností přijde mladý trpaslík, tvrdí, že je dávno mrtvý král, a vybízí trpaslíky k tomu, aby opustili své neproniknutelné bašty.

„Ach, zkusili sme to,“ pokračoval Oret a zamířil zpátky na své místo. „Král Harnot vodmítá zůstat ve svý síni, tak moc truchlí pro svýho bráchu Broma, kerej se nechal voddělat v Chladným údolí. Já tu vraždu viděl na vlastní voči, jo, svýho krále zmrazenýho na smrt dechem bílýho draka! Jo, vopravdovýho draka, to vám povidám, a pak mýmu drahýmu králi uříz hlavu ten nejvohavnější ork, vojevůdce Hartusk z pevnosti Temný šíp. Ach, ano, mladý Bruenore, jesli se tak menuješ,“ dodal a zadíval se za něj, na Drizzta, „a na tý ještěrce se vez drow a podobal se tomu, kerýhos s sebou přitáh ty.“

Zadíval se Bruenorovi zpříma do očí. „Dybysme se zkusili probojovat ven z Adbaru, přišli bysme vo půlku našich trpaslíků. Ti zatracení vorci nemůžou dovnitř, ale ani moji hoši nemůžou ven – a já nepřídu vo půlku z nich jenom proto, abych se vo to pokusil. Anebo ti de přesně vo tohle?“

Podezřívavost v Oretově hlase neunikla Bruenorovi ani nikomu jinému z Mitrilové síně.

A opět, kdo se mu mohl divit?

„Chápu tě,“ ujistil ho Bruenor a vážně přitakal. „A mý starý srdce puká pro tvýho krále Broma. Slyšel sem, že to byl dobrej král, i dyž jeho tátu sem znal líp, to je jistý.“

Bruenor vrhl pohled na Konráda, pak vyskočil na stůl a narovnal se, aby všechny oslovil. „A já neřikám, nikdo neřiká, že bysme měli vylízt ven a přijít vo půlku hochů. Ne kvůli Stříbrnýmu pomezí, to ne. Bude ale lepčí, dyž z toho místa zachráníme, co se dá, než abysme nechali všecku zem nad sebou těm zatracenejm vorkům.“

„Tak jak?“ zajímal se Oret Hrot. „Adbar se ven nedostane a voblíhání Felbaru ani Mitrilový síně není vo nic tenčí.“

„Jeden musí víst,“ rozhodl Bruenor. „Jeden musí ven a jít na pomoc dalšímu v řadě. Dyž na to pudem chytře, můžem vorky vodlákat a sevřít je v kleštích.“

„Potom dva pudou pomoct třetímu – Adbaru, řek bych – a sme venku a můžem jít na to,“ řekl král Emerus.

Bruenor kývl.

„Jo, ale kdo teda?“ zeptal se Oret Hrot. „Kdo pude ven první? Ten to totiž vodnese hůř než kdy vod dob, co Vobould poprvý vylez z Páteře světa.“

Emerus ponuře přitakal, protože Oret měl pravdu, pak se pomalu otočil k Bruenorovi.

„Budou to hoši z Mitrilový síně,“ odpověděl Konrád dřív, než to mohl udělat Bruenor, a všichni tři se k němu překvapeně otočili.

„Jo,“ potvrdil Konrád a kývl. „Vim, že nikdo z vás nedává vinu Mitrilový síni ani mýmu příteli Bruenorovi za to, co nás potkalo, ale je jenom správný, dyž to budem já a mí hoši, kdo najde cestu ven – ven a k Felbaru, řek bych.“

Emerus pohlédl na Bruenora, který pokrčil rameny. Rozhodnutí nechal na právoplatném králi Mitrilové síně.

„Najdem cestu ven,“ prohlásil Konrád, „jinak sem vousatý gnóm!“

Bruenor se chystal souhlasit, ale poslední poznámka, kterou se kdysi proslavil on sám, ho tak zaskočila, že málem spadl ze stolu. Zadíval se na Konráda, který se na něj místo vysvětlení zazubil a mrkl.

„No, tak potom hurá a hej-hou Mitrilový síni,“ řekl král Emerus. „A jesli najdete cestu ven a přes Surbrin, Felbar se nebude moct dočkat, až se k vám na těch jatkách připojí.“

„Mluvíme tu vo měsících,“ připomněl všem Oret Hrot, „poněvadž brzo příde hluboká zima.“

„Pak vy udržte votevřenou cestu z Adbaru do Felbaru,“ řekl mu král Emerus. „A Felbar udrží votevřenou cestu do Mitrilový síně, zatímco Konrád a jeho hoši se nachystaj prolomit vorcký řady. Takže tu máš naši vodpověď, králi Bruenore, starý příteli,“ pokračoval Emerus. „Nemám lidi ze Stříbroluní ani z Everlundu rád a kvůli těm v Sundabaru vo spánek určitě nepřijdu. Jo, pošpinili tvoji památku, voznačili mý hochy za zbabělce kvůli maskaru na Rudoproudý a já neztratim jedinýho hocha, abych zachránil někerý z jejich měst! Ale jo, máš pravdu, že nám všem bude líp, dyž ty vorky zaženem a zabijem. Dostaňte se ven a my vás budem vyhlížet.“

Obrátil pohled ke Konrádovi. „Ale jesli to nezvládnete, Felbar cestu ven hledat nebude.“

„Adbar taky ne,“ varoval Oret Hrot.

Bruenor a Konrád si vyměnili ustarané pohledy, pak Bruenor pohlédl na Drizzta, který kývl.

Skutečně nemohli žádat víc.

Ze schůzky v citadele Felbar neměl nikdo radost, brzy se však síněmi Felbaru rozneslo, že se vrátil jejich Malý Ar Ar a oznámil něco vskutku šokujícího.

Král Bruenor? Opravdu?

Uween Kulatý štít zrovna dřela v kovárně, když se k ní zvěsti donesly. Neztrácela čas, uhasila výheň a vrátila se domů. Byla zmožená a zmatená a nechtěla tu novinu s nikým rozebírat. Opravdu netušila, jak se má cítit. Pokud zvěsti nelhaly, byla královnou matkou Mitrilové síně, místa, které nikdy nenavštívila a o kterém prakticky nic nevěděla.

Veškeré vzrušení, které by v ní ten podivný a nečekaný titul mohl vyvolat, však otupovala otázka: Pokud je tohle král Bruenor, co její Malý Ar Ar? Co dítě, které vychovala? Celých osmnáct let byl jejím chlapcem – sice ne bez obtíží, ale rozhodně ne bez lásky.

Kolik z toho byla lež?

Vzpomněla si na poslední měsíc, který strávil v jejím domě, na to, jak se nemohl dočkat, až vyrazí do Mitrilové síně. Uvědomila si, že to už tehdy věděl. Možná to věděl celý život.

A nic jí neřekl.

Odložila tlustou zástěru na pult v síňce a těžce se svezla na židli u jídelního stolu. Najednou se cítila mnohem starší než na svých sto deset let. Jak moc jí v té těžké chvíli chyběl její muž. Potřebovala někoho, o koho by se mohla opřít, kdo by jí pomohl utřídit si to… šílenství.

„Vracim se domů, mami,“ ozval se z chodby za ní známý hlas.

Uween strnula a myšlenky jí vířily.

„Doufám, že mi vodpustíš, že sem napřed zašel za králem Emerusem, ale viděl sem válku a není to hezká věc,“ řekl Bruenor a pomalu se vydal k matce.

Uween na něj nepohlédla – nemohla. Hlavu nechávala v dlaních, snažila se pročistit si mysl, odhodit strach a žal a nechat se vést srdcem. Slyšela, jak se její chlapec blíží, a nemohla popřít, že jí poskočilo srdce.

„Mami?“ řekl Bruenor a položil jí ruku na rameno.

Uween se k němu prudce otočila, vyskočila na nohy a dokonce ani tehdy si nebyla jistá, jestli mu dá ránu pěstí, nebo ho obejme. Nakonec ho objala a drtivou silou k sobě svého chlapce přivinula.

Oplatil jí objetí a Uween cítila, jak z něj sálá vřelost a upřímná láska.

„Řikaj, že seš král Bruenor,“ zašeptala.

„Jo, to je pravda, ale je to jenom část mě,“ odvětil šeptem. „Sem i Uweenin kluk, Reginaldův kluk, to sem a sem na to pyšnej, vo tom nepochybuj.“

„Ale seš i ten druhý,“ řekla Uween, když se ovládla. Poodtáhla se a pohlédla synovi do očí.

„Jo, Bruenor Válečný kladivo, syn Bangora a Caydii. A musim ti říct, že nad tim vrtim hlavou pokaždý, když vo tom přemýšlim!“ odvětil Bruenor se sebekritickým smíchem. „Dvě mámy, dva tátové, dvě pokrevní linie.“

„A jedna je královská.“

Bruenor kývl. „Pořád mám královskou krev. Byl sem v Gauntlgrymu, na trůně Trpasličích bohů, a na ten si nemůžeš sednout, dyž…“ Hlas se mu vytratil a Uween zrudla, protože pochopila, že dostatečně neskryla svůj nezájem. Nezajímali ji jeho druzí rodiče ani celá ta věc s králem Bruenorem. Ne, tohle byl její Malý Ar Ar a ne nějaké Válečné kladivo!

„Nechcu ti ublížit,“ řekl Bruenor. „To je to poslední, co bych chtěl.“

„Tak co má bejt todle šílenství, kerý tě popadlo?“

„Není to žádný šílenství. Mý méno je Bruenor – dycky bylo. Z hrobu mě zpátky přivedla bohyně.“

„To se jen tak řiká!“

„Ne,“ řekl Bruenor vážně a zavrtěl hlavou. „Ne. Není to příběh, kerej mi musí vyprávět někdo druhej. Já ho sám prožil.“

„Co to znamená?“ začala se ptát Uween, ale Bruenorův výraz, smrtelně vážný a jistý, ji postrčil jiným směrem. „Jak dlouho už to víš?“

„Celou dobu.“

„A co to znamená?“

„Celou dobu,“ zopakoval Bruenor. „Od mýho starýho života po smrt, přes les Cattiiny bohyně až po Uweenino lůno. Celou dobu sem věděl, kdo sem.“

„Vod chvíle, co ses znovu narodil?“

„Ještě dřív,“ řekl Bruenor.

Uween ustoupila, přemožená, zmatená a zděšená představou, že ve svém lůně nosila nějaké myslící, chápající stvoření! Co to říkal? Co mělo to šílenství znamenat?

„Chceš tim říct, žes strávil skoro rok v mým břiše?“ zalapala po dechu.

„Ne,“ odvětil Bruenor. „Vobjevil sem se, dyž sem lez ven. V době porodu…“

„Ale jdi, ty kecáš!“

„Ne.“

„To neví žádný děcko! Nikdo nemá tak dávný vzpomínky, nikdo z nás!“

Bruenor pokrčil rameny. „Můžu ti říct všecko, co se stalo v ten den, kdy tvůj muž, můj táta, nepřišel domů. Když k tvým dveřím přišli Parson Kůsa a král Emerus.“

Než mohla Uween vůbec zvážit, co dělat, udeřila ho pěstí do obličeje. Zalapala po dechu, přitiskla si ruce na ústa a z očí se jí vyřinuly slzy. „Věděls to už v kolíbce?“ zeptala se bez dechu. „Věděls to a nics mi neřek? Co… je todle za šílenství?“

„Nemoh sem, nevěřila bys mi,“ řekl Bruenor. Trochu si odfrkl. „Řikám si, jestli mi věříš aspoň teďka. Bylo to mý tajemství a mý břemeno a důvod, proč sem musel jít.“

„Do Mitrilový síně?“ Snažila se znít chápavě, když teď ranou pěstí projevila svůj hněv. Nechala se ovládnout hrůzou, ale jen na okamžik, a rozhodla se. Jen krátce.

„Skrz Mitrilovou síň,“ odpověděl Bruenor. „A až na Mečový pobřeží.“

„Řeks to jim? Hochům z Mitrilový síně?“

„Ne,“ odvětil Bruenor a zavrtěl hlavou. „Ne dokaď sem se nevrátil zpátky se svýma přátelema – a někerý z nich taky prožili svoji smrt. Taková byla dohoda s bohyní a já byl vázaný přísahou. A ach, nepochybuj vo tom, že trůn našich bohů mi dal pořádně zabrat, dyž sem myslel na to, že bych tu přísahu porušil!“

„Takže tvrdíš, že bohové sou na tvý straně.“

„Vim, co vim, a vim, kdo sem. A sem Bruenor a pamatuju si celý ten druhý život, kerý sem znal. Život předtim, než sem umřel.“

Uween kývla. Začínala to všechno chápat a říkala si, že nemá na vybranou a musí to přijmout.

„A doufám, že seš pořád moje máma, je to ale samozřejmě na tobě.“

Uween začala kývat hlavou – jak by ho nemohla milovat, i když nebyl…

Strnula a v její tváři se objevil výraz čirého šoku. „Můj vlastní syn,“ podařilo se jí zašeptat po dlouhé, předlouhé odmlce. „Můj vlastní syn…“

„Jo, jestli mě budeš chtít.“

„Ne ty! Můj syn byl tam vevnitř,“ řekla a promnula si břicho. „Cos s nim proved? Kde je můj syn z Reginaldova semena?“

Bruenor se ostře nadechl a bezmocně zvedl ruce, protože to netušil.

Uween mu věřila – neznal odpověď na to, jak k záměně došlo, jak se dostal do maličkého těla v jejím lůně a které tam bylo před ním. Bylo to dítě čistý, nepopsaný list, který jen čekal na vědomí Bruenora Válečného kladiva? Anebo mělo vlastní osobnost a ta byla vytlačena – tak to fungovalo?

„Táhni z mýho domu, ty vražedný pse!“ řekla žena, třásla se a po buclatých tvářích jí tekly slzy. „Ach, ty podvodníku! Ty zrůdo! Zabils mý dítě!“

Jak křičela, tlačila Bruenora ke dveřím, a on se nechal, jen neustále vrtěl hlavou. Nemohl však její obvinění popřít, mohl pouze bezmocně zvednout ruce, protože nevěděl.

Uween ho vystrčila ven, zabouchla mu dveře před nosem a on slyšel, jak za nimi kvílí.

Vrávoravě zamířil pryč, už po několika krocích ho však dohonil Držka Potok. „Tak poď, ty bláznivý králi!“ řekl mu trpaslík vesele. „Nad hlavama možná máme ten největší roj vorků, jaký svět kdy viděl, my se ale dneska i přesto napijem na krále Bruenora! Bohové nám požehnali – poslali tě sem z ňákýho důvodu!“ řekl a vlekl Bruenora pryč. „Budem zpívat, tancovat a pít celou noc, vo tom nepochybuj!“

Bruenor kývl – přirozeně věděl, co se od něj čeká, a vyhoví jim. Neustále se však ohlížel po skromném domově, který znal z dětství, a myslel na ženu, kterou nechal zlomenou a truchlící za kamennými dveřmi.

Nad jejich hlavami tábořila orcká armáda, která se rozpínala a ničila města, kdo by však viděl oslavy, které se tu noc konaly v citadele Felbar, vůbec by to nepoznal. Z hrobu se totiž vrátil jeden z nejslavnějších trpaslíků za poslední dvě století, a třebaže spousta obyvatel Stříbrného pomezí spílala Bruenorovi za to, že podepsal Dohodu z Garumnovy rokle, trpaslíci Severu k nim nepatřili.

Král Bruenor byl jedním z nich, přítel Felbaru i Adbaru, a proto slavili.

Bruenor zpočátku zůstával s Drizztem a Catti. Kýval hlavou, usmíval se, připíjel si a sdílel objetí a přání všeho nejlepšího s řadou felbarských trpaslíků. Dobře se mu dařilo maskovat, jak je vnitřně rozervaný kvůli Uween a vlastně kvůli celému procesu, který ho vrátil zpět do života a na Toril. Opravdu svým příchodem vystrčil z Uweenina lůna jiné dítě? Přivlastnil si jeho tělo jako nějaký česač mysli?

Ta představa v něm vyvolávala takovou hrůzu, že si mnul vousatý obličej.

„I já se o ně bojím, příteli, ale vzmuž se,“ pošeptal mu Drizzt, když se opět pohladil po vousu. Bruenor na něj zvědavě pohlédl.

„Důvěřuj Wulfgarovi a Regisovi,“ dodala Catti, natáhla se a položila Bruenorovi ruku na předloktí.

Ta připomínka odvedla Bruenorovu pozornost. Celý den na ztracené přátele ani nepomyslel – na každém kroku ho pronásledovaly jiné problémy. Vážně kývl na svoji krásnou dceru a položil ruku na její. „Jo, ten prcek vyrost. A dyž je s nim Wulfgar, měli bysme si radši dělat starosti vo ty vorky!“

Zvedl korbel a třeskl s ním o ten, kterého se chopila Catti. Třetí pak přidal Drizzt. Následně se objevily další, jak se k nim přidala nová skupina gratulantů.

A tak to pokračovalo, jásotem a sliby, že orci Mnohošípu budou litovat dne, kdy vylezli ze své smrduté pevnosti, a každý znovu a znovu pozvedal korbel, aby si připil na Delzouny a Bruenora.

Po straně síně se do zpěvu pustil chór, skupina trpaslíků s tesknými, sladkými hlasy, která pěla písně o válce, vítězství a velkém žalu. Když pak zazněla veselejší, rytmičtější melodie, někteří trpaslíci se dali do tance a jiní volali na Drizzta a Catti, aby se k nim připojili.

A ti to udělali a tančící trpaslíci brzy ustoupili stranou, obestoupili je a povzbuzovali.

Drizzt a Catti nikdy dřív doopravdy netancovali a už vůbec ne před ostatními. Mnohokrát spolu ale trénovali pro válku, cvičili se v předstíraných bitvách, a žádná dvě stvoření ve Faerûnu tak neměla lépe sladěné pohyby. S lehkostí pluli po tanečním parketu, ztraceni jeden v druhém, a pohybovali se v souznění, ladně a bez jediného klopýtnutí.

Bruenor si nemohl pomoct a musel se usmívat, když dvojici sledoval. Jeho srdci dělalo rozhodně dobře vidět, že láska těch dvou přetrvala. Vrátilo ho to zpátky do dnů před Morem kouzel, kdy si Catti s Drizztem konečně přiznali své city a odevzdali se jim. A tady to bylo znovu.

Ne, ne znovu, pomyslel si Bruenor, nýbrž stále.

Věčně.

Kývl a zalila ho vřelost.

Pak se vrátil zpátky k přípitkům, objetí a třesení rukama.

Během jedné přestávky v průvodu gratulantů se Bruenor zadíval za Drizzta a Catti, kteří se vraceli na své židle, a všiml si, že král Emerus, Držka Potok a Parson Kůsa u malého stolku živě hovoří s Atrogatem.

Drizzt se zadíval stejným směrem, pak zpátky na Bruenora. Tvářil se ustaraně. Bruenor kývl a zvedl ruce, aby zastavil další skupinu, která ho šla pozdravit, protože si řekl, že by měl jít a podívat se, co Atrogat vykládá Emerusovi.

„Ach, tomu řikám pořádná facka,“ ozval se za ním ženský hlas, když vykročil.

„Jo, ale není von teďka král?“ zeptala se další žena s kousavou uštěpačností. „Takový, jako sme my, už mu nejsou dost dobrý.“

Bruenor se zastavil, sklopil hlavu, aby skryl úsměv, který se objevil v rudě oranžových plamenech jeho vousu, a založil si ruce v bok.

Ach, tyhle dvě znal!

„Možná bysme mu měly nakopat ten jeho chlupatej zadek,“ nadhodila první a všichni trpaslíci okolo se rozesmáli.

„Jo, a strčit mu do něj ten roh, co mu zbyl na přilbě,“ dodala druhá.

Když se na něj trpaslice vrhly, Bruenor se prudce otočil a obě je popadl, nebo možná ony popadly jeho, nebo se popadli navzájem.

A pak ho zasypaly polibky – ach, bylo jich tolik! – na obě tváře i přímo na rty.

Když se Bruenor mohl konečně zase nadechnout, uviděl, že Drizzt a Catti stojí vedle něj a tváří se pobaveně. Přitáhl si dvě mladice k bokům a dál je objímal kolem ramen.

„Drizzte a mý děvče, Catti. Představuju vám Tanalhotu a Malalhotu Těžký kladiva, dvě z nejlepčejších bojovnic, jaký kdy praštily vorka!“ představil je Bruenor. Podíval se na Tanalhotu, pak na její dvojče, a dodal jejich přezdívky: „Zab a Znič.“

„Zdravim!“ řekla Tanalhota.

„Já víc!“ přidala se Malalhota.

„Sem ráda, že ste nám přivedli zpátky našeho Malýho Ar Ara,“ řekla první.

„Ach, sestro, dyť víš, že je teďka král!“ pokárala ji Malalhota.

„Jo,“ lamentovala Tanalhota. „Prý král Bruenor.“

„Jo, a není mladý. Ne, je mu celých čtyři sta. Jeho nebohý, ušoupaný starý nohy.“

„A budou na tom eště hůř, až dotancujem!“ prohlásila Tanalhota a pak se sestrou odvlekly Bruenora za burácivého povyku na taneční parket.

Drizzt s Catti se nadšeně usadili a sledovali zábavné představení, při kterém se trojice motala, hopsala a odrážela od sebe. Na jejich tanci nebylo nic ladného – někdy připomínali tři žízní umírající trpaslíky, kteří bojují o poslední pivo – Drizzt a Catti však popravdě nikdy neviděli na tváři svého věčně nabručeného přítele Bruenora upřímnější výraz radosti.

A tak to pokračovalo a aspoň na jednu noc mohli společníci zapomenout na orky nad sebou a na přátele ztracené v tunelech.

Aspoň na tuto jednu noc.

ČÁST PRVNÍ

ZIMA ŽELEZNÉHO TRPASLÍKA

Opět ztraceni.

Stala se z toho opakující se noční můra mezi mými společníky, a to jak mezi starými přáteli, kteří se mi vrátili, tak mezi těmi novými, s nimiž jsem cestoval v nedávných dobách. Tolikrát jsem byl uvržen do čiré beznaděje, vlastně my všichni. Proměnili nás v kámen, zajal nás mocný nekromant, chytili nás drowové, někteří dokonce na sto let zemřeli!

A přesto jsme tady, jsme zpátky. Někdy mám pocit, že nás bohové sledují a ovlivňují naše životy.

Anebo nás možná sledují a hrají si s námi.

A teď jsme zase ve stejné situaci, ve svrchních tunelech Temných říší jsme ztratili Regise a Wulfgara. Jejich zmizení v ďábelské pasti ve skalní stěně provázel pocit konečnosti. Slyšeli jsme, jak Regis padá, řítí se do hlubin. Nezdálo se, že by to byl volný pád, orci jsou známí tím, že upřednostňují pasti, které oběti uchovají naživu, místo aby je hned zabily.

Vzhledem k tomu, jak orci obvykle se zajatci nakládají, to však není důvod dělat si naděje.

Během prvních dnů po našem návratu jsem přesvědčil krále Konráda, aby zdvojnásobil stráže v dolních tunelech, dokonce aby mi dovolil vyklouznout ven z hlídaných oblastí, které byly stále pod kontrolou Mitrilové síně, do míst, kde vládli orci. Bruenor prosil, aby mohl jít se mnou, v Temných říších se mi ale lépe vede samotnému. Catti prosila, abych zůstal v síni, že prý sama vyrazí ven a bude po našich přátelích pátrat pomocí magie.

Já ale nemohl zůstat sedět v pohodlí Mitrilové síně, když jsem se obával, že jsou pořád tam venku, když jsem v každé své myšlence slyšel a stále slyším, jak křičí o pomoc. Do mého snění znovu a znovu proniká noční můra: vidím v ní své drahé přátele, jak se zoufale snaží probojovat si cestu do nižších tunelů stále ovládaných trpaslíky, avšak v prostředí, které není vhodné ani pro půlčíka, ani pro člověka. Jedna slepá ulička za druhou, jedna léčka za druhou. V myšlenkách vidím, jak divoce bojují, jak prchají zpátky směrem, odkud přišli, a přitom je zpátky do temnoty pronásledují orcké oštěpy a posměšky.

Pokud věřím, že jsou stále tam venku, jak bych mohl zůstat za železnými stěnami?

Nemohu popřít, že nás v síni čeká spousta práce. Musíme najít způsob, jak prolomit obléhání a zvrátit průběh bitev nad námi, jinak je Stříbrné pomezí ztraceno. Mizérie, kterou trpí celá zem…

Máme spoustu práce.

Nesmé padlo.

Máme spoustu práce.

Ostatní trpasličí citadely jsou obležené ze všech stran.

Máme spoustu práce.

Životně důležitá spojení, tunely propojující Adbar, Felbar a Mitrilovou síň, jsou vystaveny neustálému tlaku.

Máme spoustu práce.

A tolik času uplynulo v temném tichu. Vydali jsme se do citadely Felbar a zase jsme se vrátili zpět, uběhlo mnoho desetidnů, po Wulfgarovi a Regisovi však nezůstala ani stopa.

Jsou někde tam venku, schovávají se v tmavých tunelech, anebo jsou přikovaní v orckém vězení? Křičí agónií a beznadějí a prosí své přátele, aby je přišli zachránit? Anebo prosí o smrt?

Nebo už snad byli umlčeni jednou provždy?

Všechno ukazuje na to, že jsou mrtví, já už toho ale viděl příliš, než abych na to zkrátka přistoupil. Držím se naděje a ze zkušenosti vím, že to není falešná naděje pramenící z emocí a pošetilosti.

Na druhou stranu to ale je pouhá naděje a nic víc.

Zřítili se do hlubin, kde je čekala smrt, a to buď hned na místě, nebo v orckém zajetí. A i kdyby tomu tak nebylo, i kdyby po pádu skončili jen v jiném tunelu, kde by nenarazili na žádné orky ani drowy, kteří straší v této oblasti, uplynulo už tolik desetidnů bez jakýchkoli zpráv. Nejsou přizpůsobeni životu v Temných říších. Navzdory jejich skvělým dovednostem je velmi nepravděpodobné, že by na tom temném místě a v tuto temnou dobu Wulfgar s Regisem přežili.

Proto stále lpím na naději, v srdci jsem však připraven na nejhorší.

Jsem s tím podivně smířen. A nejde o předstírané smíření, kdy bych skrýval svoji skutečnou bolest pod příkrovem naděje, která je pouhou spekulací. Pokud zemřeli, pokud padli, pak to byla dobrá smrt, to vím.

Nic jiného nyní nemůžeme žádat, nikdo z nás. Existuje staré drowské pořekadlo – v mládí jsem ho často slýchával při popisu matrony matky Baenre: „Qu’ella bondel.“ Dá se přeložit jako „darovaný čas“ nebo „vypůjčený čas“. Matrona matka byla stará, starší než kdokoli jiný, než jakýkoli drow, kam až paměť sahá. Podle všeho měla být už dávno mrtvá, měla zemřít stovky let předtím, než jí Bruenor zasekl do hlavy sekyru, a tak žila qu’ella bondel.

Moji společníci, kteří se díky dohodě s Mielikki vrátili z magického lesa Iruladoonu, rovněž žijí qu’ella bondel. Všichni to vědí, všichni to potvrdili.

A tak jsme to i akceptovali.

Jestli se k nám Wulfgar a Regis nevrátí, jestli skutečně zemřeli – a Catti mě ujistila, že bohyně už do těchto věcí znovu nezasáhne – pak budiž. Mé srdce bude těžké, ale nezlomí ho to. Všichni jsme dostali velký dar. Při znovushledání jsme přistoupili i na budoucí opětovné rozloučení.
Přesto…

Cítil bych to tak, kdyby tam dole byla Catti?

Drizzt Do’Urden

KAPITOLA 1

VÉVODA TIAGO

Hartusk se s bručením brodil prohlubujícími se sněhovými závějemi, zatímco kolem něj se dál snášely těžké, mokré vločky. Aurbangras, drak, na kterém přiletěl, si za ním v té nadýchané věci naopak liboval a válel se v ní jako hravé kotě. Pro mocného ještěra byl sníh znamením, že se blíží zima, roční období bílých draků s mrazivým dechem.

Bouře zasáhla celé Stříbrné pomezí, sníh se kupil kolem Hartuskovy pevnosti, dříve známé jako Sundabar, i ve Strážcově a Chladném údolí, pohřbíval povrchové brány podzemních trpasličích citadel a uzavíral lidi v jejich městech.

Učinil ale i přítrž bitvě, která vyvíjela tlak na stále neporušené a dobře bráněné hradby Stříbroluní. A navíc zastavil tažení na Everlund. Hartusk se chtěl dát na pochod i navzdory bouřím; a ledoví obři, kterým zima nevadila, byli svolní. Jenže drowové ho před tímto krokem důrazně varovali, popravdě mu ho zakázali.

Divoký Hartusk plánoval vyrazit tak jako tak, jenže pak, zcela nečekaně, změnil názor vůdce obrů, kteří posilovali jeho linie, dvacet stop vysoký kolos jménem Rolloki, podle všeho nejstarší bratr Thryma, boha ledových obrů, a odmítl podpořit další tažení stále hlubším sněhem.

Rolloki spolu s Beorjanem a Rugmarkem, dalšími velikánskými obry, kteří o sobě tvrdili, že patří k rodině boha, se ve všem stavěli na stranu drowů. S ohledem na jejich skoro božské postavení jakožto Thrymových bratrů se jim Fimmel Orelson, jarl Bílozáře a velitel legií ledových obrů, odmítl vzepřít.

Všechno vždycky končilo u drowů a jejich opatrných plánů.

Hartuskovo bručení přešlo ve vrčení, jak se blížil k vylomené bráně Nesmé. Po stranách vyražených vrat stáli obři a hradby lemovali orci, kteří zírali dolů na něj a také za něj, na úžasného vzdušného oře, který ho sem přinesl z Hartuskovy pevnosti na východě.

Když se přiblížil, obři se postavili do pozoru a projev úcty od takových kolosů divokému orckému vojevůdci přece jen trochu spravil náladu.

Hartusk prošel mezi nimi, ignoroval jásot ze strážních věží a z hradeb a upřel pohled na válečníky, kteří se shromáždili na náměstí, aby ho formálně uvítali.

Jakmile vstoupil do města, objevil se před ním ork.

„Mohu oznámit vaši slovutnou přítomnost vévodovi Tiagovi, vojevůdce?“ zeptal se strážce.

Hartusk se prudce zastavil a zadíval se na orka. Byl to statný válečník, a pokud se dalo hádat podle zbroje, kterou měl na sobě, zastával v posádce Nesmé zjevně vysokou hodnost.

„Komu?“ otázal se Hartusk.

„Vévodovi Ti-“ začal ork odpovídat, zajíkl se však, když ho Hartusk popadl pod krkem a lehce ho zvedl na špičky.

„Vévoda?“ vysmál se té představě Hartusk.

Chycený ork pohnul rty, jako by chtěl odpovědět, Hartusk mu však drtil hrdlo tak silně, že mu z úst unikl sotva hlásek.

Vojevůdce se rozhlédl po davu přihlížejících. „Vévoda?“ zeptal se a dal jasně najevo, jak směšný je Tiagův samozvaný titul. Poté s úžasnou lehkostí a obrovskou silou odhodil přiškrceného orka vzad.

„Myslíš, že potřebuju představit?“ zeptal se Hartusk své sedící oběti.

Ork zavrtěl hlavou tak důrazně, až mu zamlaskaly rty.

Hartusk znovu zavrčel, šel dál a dav se před ním rozestupoval jako voda před přídí velkého korábu. Aniž by vzal na vědomí stráže na hlídce u velké budovy, kterou Tiago a ostatní drowové prohlásili za svůj hrad, rozrazil Hartusk dveře.

Zástup orků a drowů, shromážděný ve vstupní síni a v malé místnosti za ní, zalapal hromadně po dechu, když si uvědomil, kdo tak prudce vtrhl dovnitř. Všichni mu moudře ustoupili z cesty a mnoho orků padlo před svým slavným vůdcem na kolena, jak šel kolem.

Dva drowové na hlídce u dalších zdobených dveří rovněž moudře uhnuli. Drowka se natáhla, aby zmáčkla kliku a otevřela velkému orkovi dveře, rychle však ucukla, poněvadž Hartusk do dveří jednoduše praštil, až se obě křídla rozlétla.

Osazenstvo v komnatě, kterou si vévoda Tiago Do’Urden z Nesmé zvolil za audienční síň, sebou trhlo a otočilo se, tedy až na pětici drowů na opačném konci dlouhé, úzké místnosti. Tiago se tam rozvaloval v dřevěném křesle s jednou nohou líně přehozenou přes područku a vedle něj seděla jeho žena, kněžka Saribel. Míšenka drowa a měsíční elfky stála kněžce po boku spolu se svým kulhajícím, zlomeným otcem.

Hartusk si všiml, že je tu i Ravel – drowskému kouzelníkovi věřil ze všeho nejmíň.

Hartusk zůstal po dlouhou dobu stát ve dveřích, aby si ostatní přítomní – bylo tu víc drowů než orků – mohli dobře prohlédnout jeho velkolepost. A dlouze a upřeně se přitom zadíval na pětici na opačném konci: na drowské šlechtice, kteří během tažení na Stříbrném pomezí zastupovali Menzoberranzan.

Orckého vojevůdce nepřekvapilo, že je tu vidí všechny pohromadě. Jasně přece Tiagovi přikázal, aby v době zimního klidu nebyli všichni pohromadě, protože zoufalí a nebezpeční nepřátelé se budou snažit udeřit zpoza hradeb obležených měst a citadel. Připadalo mu přirozené, že drzý drow bude jeho rozkazy ignorovat.

Pomalu vykročil přes místnost a uspokojovalo ho, že se jeho působivému pochodu klidí z cesty jak orci, tak temní elfové.

„Vojevůdce, rád tě vidím,“ pozdravil ho Tiago. Hartuskovi, kterému nic neuniklo, zněla jeho slova povrchně. „Vezmi si pohár – třeba celý soudek! – a propijme dlouhou zimní noc.“

„A najděme si i jiná potěšení,“ dodala Saribel – Hartusk hádal, že z ní teď je vévodkyně Saribel, třebaže neslyšel, že by ji tak někdo oslovoval.

„Kde je tvůj drak, drowe?“ zeptal se.

„Tam, kde by měl být,“ odvětil Tiago tajuplně. „Tam, kde jsem ho požádal, aby byl, a tobě do toho rozhodně nic není.“

Brutální ork přimhouřil své žluté, krví podlité oči.

„Vojevůdce, jen klid,“ řekl mu Tiago.

„Vysmíváš se mi?“ zeptal se ork a po jeho slovech se všichni v místnosti i v předsíni napjali, každý drow a každý ork si začal měřit příslušníky druhé rasy pro případ, že by došlo na rány.

„Páni, zdá se dost podrážděný,“ podotkl Ravel Xorlarrin, a aniž by spustil z vojevůdce oči, přesunul se za Tiagovo křeslo.

„Nudí se, to je všechno,“ opáčil Tiago. „Chce krev!“ Opřel se rukama o područky svého provizorního trůnu a vyskočil na nohy. „Je to tak, Hartusku?“

Vykročil vpřed. Přistoupil blíž – dost blízko na to, aby ho Hartusk mohl kousnout.

„Probouzí zima ve tvých silných pažích neklid, vojevůdce?“ zeptal se Tiago. Lišácky se zazubil stejně jako všichni ostatní kolem královského pódia – tedy až na povrchovou elfku, jak si Hartusk všiml. Ta drobná žena se neustále mračila a zdálo se, že snad nikdy nesundává ruku z jílce svého krásného meče. Netvářila se ani v nejmenším pobaveně, jako by neustále očekávala, že každým okamžikem propukne bitka.

Hartusk předpokládal, že takové chování je jediný způsob, jak může v tom zrádném hnízdě zmijí přežít. Hartusk samozřejmě drowy potřeboval. Stáli za převratem, při kterém sesadil z trůnu Obouldovy potomky, a rozhodně sehráli hlavní roli ve smrti krále Oboulda.

Obould by nikdy nevedl poddané Mnohošípu do války. Drowové stejně jako Hartusk chtěli válku, proto uzavřeli toto krvavé manželství.

Manželství zpečetěné Obouldovou krví.

To však neznamenalo, že by vojevůdce Mnohošípu necítil k těm ďáblům s tmavou kůží nenávist – ke každému z nich.

Upřeně se zadíval na mladou míšenku, napůl elfku, napůl drowku, a vyzýval ji pohledem jako jeden pes druhého. Ani jeden z nich nemrkl, ona však tiskla jílec meče stále pevněji.

Hartusk se začal chlípně usmívat. Neustával v tom a všichni okolo si toho všimli.

„Ach, klíčí tu románek,“ podotkl kouzelník Ravel.

„Je iblith!“ vykřikla Saribel a použila drowské slovo pro výkal – slovo, které Hartusk znal.

„A ona je darthiir!“ opáčil Ravel drowským pojmem pro povrchové elfy, což byla urážka ještě daleko horší než iblith.

Všichni temní elfové se na účet Doum’wielle zasmáli, a to včetně jejího otce, Hartusk si však všiml, že muž jménem Tos’un vrhl jejím směrem pohled, který jasně říkal, že se cítí nesvůj.

„Arauthator by měl po boku svého syna vzlétnout a svrhnout balvany na Stříbroluní,“ řekl Hartusk nakonec a odvrátil se. „Alustrielini poddaní jsou bídně zahrabaní ve své díře a my bychom jim měli ještě víc znepříjemnit život!“

„Zbytečnost, která akorát tak zažene nudu hromadě kouzelníků ze Stříbroluní,“ opáčil Tiago ihned.

„Zatlačme na ně!“

„Unuďme je!“ odsekl Tiago a Hartusk znovu přimhouřil oči a zavrčel. „Stříbroluní není jako Nesmé, dokonce ani jako Sundabar, vojevůdce. Je to město plné mágů. Házeli jsme po něm kamení – nebo jsi snad zapomněl?“

Ork ani nemrkl.

„Kouzelníci ho zachytili kouzly a neškodně ho nechali snést k zemi,“ připomněl Tiago. „Byl jsi tam na Aurbangrasovi, hned vedle mě a mého draka. Víš, že je to pravda.“

„Budeme házet kameny v noci, potmě,“ hádal se Hartusk. „Kouzelníci neuvidí…“

„V noci nemůžeme na dracích vůbec letět,“ přerušil ho Tiago se smíchem – a jak při tom Hartuskovi vzplály oči. „Vysoko na zimním nočním nebi je na drowskou kůži i na tu orckou příliš velká zima.“

„Tak pošleme draky samotné!“ zařval Hartusk.

Tiago se posadil zpátky do křesla, klepal si o sebe prsty před obličejem a hleděl přes ně na protivného orka. „Nechte nás o samotě,“ požádal tiše Saribel a ostatní. „Vykliďte komnatu.“

„Není na tobě, abys propustil moje stráže… vévodo z Nesmé,“ varoval Hartusk, Tiagův falešný titul přitom doslova vyplivl.

„Klidně si je nech u sebe, jestli chceš,“ odvětil Tiago a pohrdavě se zasmál.

Drowové a Doum’wielle sestoupili dolů z královského pódia a cestou ven ze síně s sebou vzali ostatní drowy, pár obrů a několik orků a goblinů. Hartusk na Tiaga ještě chvíli zíral, pak ale kývl na zbývající orky, na svoji osobní družinu, a požádal je, aby odešli. Když poslední opustil komnatu, zavřel Tos’un dveře.

„Bylo by lepší, kdybychom snížili své nároky na draky,“ řekl Tiago, když osaměli – zdánlivě. Oba věděli, že Tiagův kouzelnický společník patrně aktivoval kouzla, kterými jejich soukromý rozhovor špehuje.

„Bylo by lepší, kdybychom zpustošili Stříbroluní a přenesli boj do Everlundu.“

Tiago vyrazil další ze svých iritujících zasmání. „Máš pravdu a nikomu by se to nelíbilo víc než mně. Ale varuji tě, draci se nenechají využívat. Arauthator je starší než kdokoli jiný, kdo se na tomto tažení podílí, a své přízvisko, Starý bílý smrťák, si nevysloužil nadarmo.“

„Přivedli jste ho sem, aby sloužil,“ odmítl ork.

„A v tom se mýlíš,“ pravil Tiago. „Arauthator neslouží – ani orkům Mnohošípu, ani obrům Bílozáře a dokonce ani drowům Menzoberranzanu. Je drak, prastarý, obrovský a v konečném důsledku smrtící.“

„Přivedl nám ho tvůj kouzelník,“ prohlásil Hartusk.

„Můj kouzelník?“ zeptal se Tiago teatrálně a Hartusk se tou myšlenkou málem udávil.

„Ten starý z tvého města.“

„Gromph, ano. Ten je ještě starší než Arauthator a patrně je taky v Menzoberranzanu jediný, kdo by toho draka mohl porazit v souboji. Jenže Gromph tady není, vojevůdce. Je doma v Pavoučím městě a doma taky zůstane.“

„Zavolej ho zpátky,“ poručil Hartusk.

„Bude lepší, když zůstane, kde je,“ ujistil ho Tiago. „Kdybychom Grompha požádali, aby drakovi poručil, aby mu pohrozil, ujišťuji tě, že by se radši vydal snadnější cestou a oba nás zničil.“

Hartusk znovu zavrčel.

„Dopřej drakům jejich zimní radovánky,“ radil Tiago. „Trpělivost, dobrý vojevůdce!“

„Do pekel s vaším čekáním!“

„Trpělivost,“ zopakoval Tiago. „Naši nepřátelé nikam nepůjdou – tedy pokud se nepokusí utéct z těch vězení, v něž se proměnila jejich města a citadely. Máme zásobárnu v Sundabaru, zásobovací linie až do drowského města Q’Xorlarrin a svobodu toulat se zemí a lovit, jak se nám zachce. Pro nás je zima pouhá nepříjemnost, ale pro naše nepřátele… ach, vojevůdce, pro naše nepřátele je to doba tenčících se zásob a mizérie. A v tom je ta krása, ne?“

„Stříbroluní je plné kněží a kouzelníků,“ připomněl Hartusk.

„Ano, Stříbroluní přežije zimu bez problémů. Everlund nepochybně taky. Ale trpaslíci, vojevůdce, zahrabaní ve svých dírách…“

„Tráví ve svých dírách všechny zimy. Co je to za bláhovost?“

„Ano, jenomže během zimy obchodují Stříbroluním a Sundabarem,“ vysvětlil Tiago. „Teď ale žádné snadné trasy nenajdou! Tunely v podzemí jsou plné mých lidí, nemluvě o goblinech a orcích. Trpaslíci ztloustli z obchodu a teď žádný obchod nemají. Trpaslíci umějí sehnat jídlo v Temných říších, přístup k nim ale teď mají omezený. Ujišťuji tě, že tuto zimu si neužijí. Až přijde rok 1485, zima se prohloubí a kladiven přejde v alturiak, zvonění jejich kladiv nahradí kručení žaludků, o tom nepochybuj.“

„Tví lidé všechno dobře naplánovali.“

„Jako vždy.“

„Jsou houževnatější, než si myslíte.“

„Nepochybuji o jejich vynalézavosti ani odhodlání,“ řekl Tiago s křivým úsměvem. „Jenže ani trpaslík se neuživí kamením, orcký příteli. Jen ať vyhladoví a pomřou ve svých dírách – možná začnou jíst své mrtvé, až jejich staří a mladí zahynou.“

„Příjemná představa,“ připustil Hartusk.

„Anebo se třeba pokusí dostat ven z vězení. Z kteréhokoli z nich. Pochop, příteli, že pokud třeba jen jedna z těch tří pevností padne, zbývající dvě se ocitnou v těžké situaci. Adbar vyrábí zbraně, Felbar je spojnicí těch tří a Mitrilová síň…“ Odmlčel se a tentokrát to byl on, kdo zavrčel, třebaže u něj to znělo spíše jako předení kočky, která se chystá skočit po polní myši.

„Co je s Mitrilovou síní?“

„Ta je trofejí,“ odpověděl Tiago, ale nevysvětlil to.

Tiaga Hartuskova válka nezajímala – matrona matka Quenthel už odvolala některé z hlavních hráčů svého malého výpadu na povrch. Gromph byl zpátky doma a i Tsabrak se vrátil k matroně matce Zeerith Xorlarrin v jejím novém městě na západě. Tiago neočekával, že tu on a zbývající „Do’Urdenové“ zůstanou dlouho.

Byl však odhodlaný vytrvat, dokud neskoncuje s kacířem jménem Drizzt, s odpadlíkem, který uprchl se svými směšnými přáteli z tohoto hnusného Povrchového světa do Mitrilové síně. Tiago ho odtamtud vyžene nebo použije všechno, co má k dispozici – goblinské a orcké pěšáky, draky i drowy – aby brány Mitrilové síně vyrazil.

„Trpělivost,“ opakoval orckému vojevůdci, ve skutečnosti to však byl on, komu trpělivost docházela.

„Jak moc bych si přál, aby Tiago tomu pitomci prostě usekl hlavu a skončil to,“ pravil Ravel Xorlarrin Saribel, Tos’unovi a Doum’wielle, když opustili Tiagovu audienční síň a ocitli se o samotě v boční komnatě.

„Tiago splní rozkazy Menzoberranzanu,“ odpověděla Saribel přísně bratrovi. „A já nevěřím, že by součástí těch plánů bylo připravit o hlavu velitele armády, kterou nám matrona matka Quenthel dala k dispozici.“

Jak Tos’un, tak Ravel na nejvyšší kněžku po její poznámce zvědavě pohlédli.

„Drahá sestro, zdá se, že už jste si vskutku přisvojila nabytý status Baenre,“ poznamenal kouzelník uštěpačně.

„‚Status Baenre‘?“ odvětila suše.

„Vždycky jste se podřizovala,“ řekl Ravel. „A nejen samotné matroně matce Zeerith. I když mluvila Berellip, Saribel poslouchala!“

Drowská kněžka přimhouřila oči, Ravel se jí ale málem vysmál.

„Tichá, pokorná Saribel,“ škádlil ji. Když její ruka sjela k hadímu biči u opasku, dodal: „Po biči sahala váhavě, vždy ale byla věrná svému poslání.“

„Berellip je mrtvá,“ odpověděla. „Možná by žila, nebýt Tiagovy posedlosti odpadlíkem Drizztem.“

„Otevřeně obviňujete svého manžela?“

Teď se zasmála pro změnu Saribel. „Možná mu to připisuji k dobru. Nezáleží na tom. Rod Xorlarrin si zvolil jiný směr.“

„Jiný, než je ten váš, chcete říct,“ pravil Ravel.

„I tvůj. Nebo jsi snad zapomněl? Myslel sis, že se staneš arcimágem nového velkého města Xorlarrinů. Byl jsi to ty, kdo nás zavedl do ruin Gauntlgrymu. Nakonec to tak ale nedopadlo, že? Ne, to Tsabrak byl vyvolen, Tsabrakovi požehnala svojí mocí Lolth, aby mohl vyčarovat Zatemnění. Tsabrak, ne Ravel. Při jednání s matronou matkou Quenthel bojovala matrona matka Zeerith o Tsabraka a matrona matka Quenthel ustoupila a přenechala mu pozici arcimága Q’Xorlarrinu. Jemu. Tsabrakovi, ne tobě.“

Ravel to úklonou kvitoval.

„Jsi zklamaný, drahý bratře?“

„Dávám přednost Menzoberranzanu,“ přiznal Ravel, mazaně se usmál a dodal: „Síním rodu Do’Urden.“

To přimělo Saribel překvapeně se na něj podívat.

„Vás snad vaše nové postavení nepotěšilo, sestro?“ zeptal se Ravel.

„Jsem kněžkou rodu Baenre, nejvyšší kněžkou rodu Do’Urden a za muže mám slibného mladého šlechtice, bojového mistra, vnuka velkého Dantraga Baenre. Před několika krátkými měsíci jsem byla pouze mladší sestrou Berellip Xorlarrin a prakticky nic víc.“

„I po vzestupu Q’Xorlarrinu?“ nevzdával to Ravel.

„Ach, ovšem, doufala jsem, že v něm najdu své místo – mohla bych třeba vést akademii matrony matky Zeerith, pokud se bude obtěžovat s jejím vybudováním.“

„Chcete říct, pokud jí to matrona matka Quenthel dovolí,“ zasáhl do hovoru nečekaně Tos’un a oba Xorlarrini se k němu otočili. Jejich výrazy hraničily se šokem. Nyní to zaznělo, zcela otevřeně: pravda o údajně nezávislém městě Q’Xorlarrinu, jehož osudem bylo navždy zůstat odnoží Menzoberranzanu, trpěnou tou, která usedne do čela stolu ve tvaru pavouka, u něhož jednala vládnoucí rada Menzoberranzanu – což znamenalo téměř jistě pod věčnou nadvládou Baenre.

„A teď jsi Baenre,“ podotkl Ravel.

„Ne, jsem Do’Urden,“ opravila ho Saribel. „Nejvyšší kněžka osmého rodu Menzoberranzanu. Můj manžel je bojový mistr a ty, drahý bratře, jsi kouzelníkem rodu.“

„Ve skutečnosti ale tvá loajalita patří rodu Baenre, ne?“ zeptal se Ravel. „Rod Do’Urden přežívá jen díky požadavkům a ochraně matrony matky.“

Saribel kývla, a když se takto shodli, oba pohlédli na Tos’una.

Tos’un nebyl Xorlarrin ani Baenre. Pocházel z rodu Barrison Del’Armgo, z druhého rodu Menzoberranzanu, který byl hlavním rivalem rodu Baenre.

Doum’wielle si jejich pohledů všimla a ustaraně se obrátila k otci.

Jenže to vypadalo, že Tos’unovi to skutečně nedělá starosti. „Jsem Do’Urden,“ řekl.

„A nepochybně jsi taky očima matrony matky Mez’Barris, co?“

Tos’un se té absurdní poznámce zasmál. „Nejsi moc starý, kouzelníku. A ani vy, kněžko. Ani jeden z vás si nepamatuje první útok na trpasličí citadelu, na Mitrilovou síň, při kterém trpasličí král Bruenor zničil matronu matku Yvonnel Baenre. A když Uthegental, největší bojový mistr Menzoberranzanu…“ Zmlkl, zazubil se a uznal svou očividnou chybu úklonou. „Pokud ovšem tímto titulem nebyl označován Dantrag Baenre,“ nadhodil a měl tím na mysli Tiagova děda, který byl Uthegentalovým nejvíce nenáviděným sokem.

„Já si to pamatuji velmi dobře,“ pokračoval Tos’un. „Tu holou pošetilost. Ten masakr. Přitáhli jsme a byli jsme odraženi, ale ne, neustoupili jsme – anebo jsme aspoň nemuseli ustoupit! O tom rozhodli ti, kterým po krvavé smrti matrony matky Yvonnel připadlo velení. Nepomstili jsme ani ji, ani Uthegentala. Ne, my jsme utekli.

Drizzt Do’Urden byl u toho, víte?“ pokračoval a Xorlarrini se dychtivě předklonili. „V době bitvy byl v Mitrilové síni a bojoval po boku krále Bruenora proti svým vlastním lidem. Drowové utekli a Mez’Barris se na tom rozhodnutí nemalou měrou podílela – vlastně s tím tažením vůbec nesouhlasila.“

„Matrona matka Mez’Barris,“ opravila ho Saribel, v hlase ale měla spíše zvědavost než pohoršení.

„Já ale neodešel,“ chvástal se Tos’un. „Ne, já odejít odmítl. S ostatními spiklenci jsme čekali a pracovali na vytvoření příležitosti, kterou bychom mohli využít. Když jsme se jí dočkali v podobě prvního krále Oboulda, udělali jsme přesně to, co moudřejší matrona matka Baenre dělá teď. A podívejte, co jsme stvořili, přátelé!“ Rozhodil pažemi. „Království Mnohošíp, kde se orci množí tak rychle, že už je není možné spočítat.“

„Jednali jste v přípravě na tuto válku?“ zeptal se Ravel, zjevně nepřesvědčen. „Viděl jsi, že tento den přijde? To tvrdíš?“

„Připravil jsem bojiště,“ odvětil Tos’un. „Pochybuješ o mně? K dispozici máš sto tisíc orckých válečníků a přesto o mně pochybuješ?“

„Považuješ se za hrdinu Menzoberranzanu,“ pravila Saribel a znělo to spíše jako obvinění.

Jenže s Tos’unem to vůbec neotřáslo, po jeho tváři se naopak rozlil široký úsměv. „Považuji se za Do’Urdena,“ řekl lišácky. „Za patrona rodu Do’Urden, jestli si dobře pamatuji přání matrony matky. A myslím si, že je to dobrá věc. Je to nový rod, už ale zasedá ve vládnoucí radě.“

„Jako ozvěna rodu Baenre,“ odvážila se Saribel namítnout.

„Prozatím, s matronou matkou Darthiir v čele,“ opáčil Tos’un. „Ale zvažte, jaký talent se v novém rodě sešel. Zvažte jeho spojence, obzvláště rod Baenre. Zvažte, jakou slávu přinášíme s každým vítězstvím, kterého v této zemi dosáhneme – v zemi, kterou znám lépe než kterýkoli jiný drow. Zvažte naše pouta s Q’Xorlarrinem s ohledem na to, jak vysoké postavení v našem rodě zastávají dvě ze Zeerithiných dětí.

A máme i jeho,“ dodal, otočil se a ukázal zpátky na síň, kde nechali Tiaga. „Je plný ctižádosti, ohně a talentu. Je to šlechtic Baenre, oblíbený prasynovec matrony matky. Je dobré být Do’Urden.“

Když se odmlčel, rozhostilo se ticho, jak ostatní zvažovali jeho překvapivá slova.

„Možná tomu tak jednou bude, už brzy,“ řekl Ravel nakonec. „Zatím ale být Do’Urden znamená být uvězněn na tomto místě jako z noční můry, bez stropu a s větrem a sněhem. A co je horší, teď se nám nedostává ani krve nepřátel, která by zahnala chlad, ani jejich křiku v posledních okamžicích před smrtí, které by nás zbavily nudy.“

Saribel to kvitovala kývnutím a Tos’un po chvíli taky.

„Kolik let jsi tu strávil?“ zeptal se Ravel Tos’una a vrtěl přitom hlavou, aby dal jasně najevo, že tomu prostě nemůže uvěřit.

Tos’un neodpověděl. Ravel se rozhlédl kolem a najednou působil jako zvíře chycené v kleci. Otočil se skoro dokola, než jeho pohled padl na Doum’wielle.

„Nudím se,“ řekl jí. „Pojď.“ Napřáhl k ní ruku a ona zmateně pohlédla na otce.

„Potěš mě,“ poručil jí Ravel neomaleně.

Doum’wielle cítila, jak jí po jeho chlípných slovech rudnou tváře. Jeho rozkaz v ní napřed vyvolal odpor, pak se ale její myšlenky překvapivě vydaly cestami úžasných možností, které se před ní otvíraly. Ravel byl rodovým kouzelníkem Do’Urdenů, šlechtickým synem rodu Xorlarrin, Tiagův přítel a Saribelin bratr a důvěrník.

Předveď se! pomyslela si Doum’wielle, nebo to spíš uslyšela ve své hlavě. Jejím podvědomím se mihla naděje – sotva polapitelná, přesto však svůdná – že bude přijata a posune se výše v drowské hierarchii.

Pohlédla zpříma na Ravela a všimla si lstivosti za jeho nemravným úsměvem. To ji přimělo otočit se k otci, který se zdál dosti otřesen.

Přesto na ni pohlédl a kývl, dokonce jí lehce pokynul bradou, aby nabízenou ruku přijala a šla s Ravelem.

Doum’wielle se viditelně třásly prsty, když vzala Ravela za ruku a drow ji odtáhl pryč.

„Syn tvrdí, že vojevůdce je nespokojený,“ pravil velký Arauthator Tiagovi, když ho drow vyhledal v jeskyni nedaleko Nesmé.

„Hartusk se zlobí… na všechno,“ odpověděl Tiago odmítavě. „Toho ohavného netvora jsme si vybrali právě kvůli jeho povaze. Víc starostí bych si dělal, kdyby byl spokojený, obzvláště nyní, když nastala přestávka v bojích.“

„Přestávka, kterou on nechce.“

„Na tom, co chce Hartusk, nezáleží. Udělá, co mu řekneme, nebo ho nahradíme.“ Drow se krátce zasmál. „A i kdyby do písmene plnil rozkazy, nebude tu věčně. Přežijeme ho.“

„Já určitě,“ odvětil drak. „Přežiji vás všechny. Až se obrátíte v prach, budu tuto zemi nazývat svou.“

„Já mluvil o nadcházejících letech, ne staletích,“ odvětil Tiago suše.

„Letech?“ řekl drak s pochybnostmi. „Tví lidé přemýšlejí v desetidnech, ne v letech. Hartuska přečkáš jenom tehdy, když ho zavraždíš, jinak udělá z Mnohošípu své království, sotva se drowové vrátí zpátky do svých tunelů bez světla.“

„To bych neřekl.“

„Už odchází!“ prohlásil drak a podtrhl svá slova zafuněním, kterým odfoukl Tiagovi z obličeje vlasy a protknul ho chladem, který mu zalézal až do morku kostí. „Popíráš to? Mnoho z tvých lidí už odešlo!“

Tiago se odmlčel a pečlivě zvažoval svá slova, neboť bylo zřejmé, že Arauthator začíná být stále rozrušenější. Nemohl drakovy závěry popřít, obzvláště když nejvýše postavení drowové – konkrétně matrona matka Quenthel, Gromph a Tsabrak – nenavštívili tuto oblast už hodně dlouho a popravdě je už ani nečekali. Napadlo ho, že by ho rozzlobený Arauthator mohl na místě sežrat, aby poslal matroně matce a arcimágovi vzkaz. Koneckonců to byli oni, kdo velkého ještěra pro tuto věc naverboval, a kdyby Arauthator nabyl dojmu, že ho využívají, důsledky by mohly být… nešťastné.

„Moji lidé nejsou na tak velký chlad zvyklí, velký draku,“ řekl klidně. „Ani na sníh!“

„Můj dech je ještě studenější,“ varoval drak.

„To jsem na vlastní oči viděl z tvého hřbetu,“ odvětil Tiago lehce.

„Přiznáváš, že drowové kvůli zimě opustili tuto zemi a toto tažení?“

„Ne!“ odmítl Tiago. Otočil se a ukázal na Nesmé, na kouř z krbů ve městě, který stoupal nad zvlněné kopce. „Čtyři drowské šlechtice máš přímo tam za kopcem, přezimují v Nesmé, kde jsem vévodou.“

„Čtyři,“ zabručel drak, na kterého to očividně neudělalo dojem.

„Ravel z Q’Xorlarrinu, sesterského města Menzoberranzanu,“ odvětil Tiago. „Šlechtický syn matrony matky Zeerith, která vládne Q’Xorlarrinu. A Tos’un z rodu Barrison Del’Armgo, z druhého rodu Menzoberranzanu. A kněžka Saribel, která je Baenre i Xorlarrin.“

„A Tiago, který už není Baenre,“ opáčil vnímavý drak. „Všichni teď patříte k tomu druhému, nižšímu rodu, ne? Můžete se chvástat jenom jménem Do’Urden, ne Baenre, Barrison Del’Armgo a ani Xorlarrin!“

Tiago se na ještěra pozorně zadíval. Arauthator očividně sám nemálo pátral a špehoval.

„Nižšímu?“ zeptal se a odmítavě zavrtěl hlavou.

„Jaké místo zaujímá rod Do’Urden mezi rody Menzoberranzanu?“ zeptal se drak. „Kde jsou jeho drowští vůdci?“

„Já jsem drowský velitel tohoto tažení a nepochybuj o důležitosti našeho nového rodu – rodu, který dostal své jméno hlavně proto, aby zneuctil odpadlíka, který se znovu vrátil do této země.“

„Zase on?“ Nezdálo se, že by to na Arauthatora udělalo dojem.

„Měl by sis dát na Drizzta Do’Urdena dobrý pozor, můj velký příteli,“ varoval Tiago. „Je jedním z těch protivných hrdinů, o kterých zpívají bardi v hospodách napříč Faerûnem. Jsi drak, takže jeho sortu určitě dobře znáš. Hrdiny, kteří svrhávají tyranské vladaře.“

Arauthator začal vrčet, neboť očividně věděl, kam míří, to ale Tiaga nezastavilo.

„Hrdiny, kteří zabíjejí draky,“ dokončil Tiago a ignoroval Arauthatorovo vrčení.

Dlouze se jeden na druhého zadívali.

„V okolí je víc mých lidí, než tušíš,“ ujistil ho Tiago. „Ve svrchních tunelech Temných říší po celém Stříbrném pomezí, kde dotírají na trpaslíky v jejich dírách. Je dobře, že Nesmé padlo, a ještě lepší, že už není Sundabar. A ještě mnohem lepší bude, až rozdrtíme Stříbroluní!“

„Sežeru všechny v tom zatraceném městě,“ slíbil Arauthator, při letu kolem mocné pevnosti jej totiž několikrát bolestivě zasáhla magie.

„Tyto trofeje toho mohou hodně nabídnout,“ řekl Tiago. „Otroky a poklady, ano, ale získat ještě lepší otroky a větší poklady nebude tak snadné.“

„Trpaslíci,“ uhádl drak.

„Ovšemže trpaslíci,“ potvrdil Tiago. „Lidé a elfové Stříbrného pomezí nepředstavují pro drowy žádné nebezpečí – kdyby se někdy rozhodli vytáhnout na Menzoberranzan, zahynuli by dřív, než by se k městu třeba jen přiblížili! Ale trpaslíci… Můj lid nestrpí, aby se jim dařilo tak, jako nyní na Stříbrném pomezí. Když se trpaslíkům dobře vede, dolují hlouběji a narážejí na můj lid.

Drowové jsou ve všech tunelech okolo Mitrilové síně, Felbaru a Adbaru,“ ujistil ještěra. „Každý den, možná dokonce i v této chvíli, svádějí boj s vousatým lidem, tlačí ho hlouběji do jeho děr a brání mu v tom, aby se vydal hledat potravu za hranicemi svých tmavých síní. Trpaslíci vylezou ven, nebudou mít na vybranou, a my pak zažijeme ještě slavnější vítězství. A Arauthator získá další hromady pokladů.“

Drak zavrčel, ale tentokrát ne výhrůžně – znělo to, jako by předl. Velký ještěr pomalu přitakal. Jenže jak už to u těchto tvorů chodí, jeho nálada dlouho nevydržela.

„Nezůstaneš,“ obvinil ho drak. „Velký mág a matrona matka už odešli a brzy odejdete i vy ostatní. Kdyby pro vás byli trpaslíci tak důležití, jak tvrdíš, zůstal by Gromph. Jeho moc se vysmívá všemu, čím disponuje Tiago.“

Drow zavrtěl hlavou.

„Nezůstanete!“ trval na svém drak.

„Možná ne,“ připustil Tiago, „navždy ale poznamenáme tuto zemi.“

„Chceš říct, že ji zjizvíte.“

„Jestli chceš,“ uznal Tiago. „A ta jizva prospěje nám oběma. Gromph ti naši dohodu předložil jasně a my ji s velkou radostí dodržíme. Zvaž v zimním tichu toto, Starý bílý smrťáku. Moji lidé mají dlouhodobější cíle, kdežto orci jsou impulzivní tupci. Hartusk a ostatní by ti možná sehnali odměnu, určitě by se ale pokusili před tebou část pokladů schovat v naději, že tě ošálí. Znáš orky už stovky let, takže víš, že je to pravda.“

„Drowové klamou chytřeji.“

„Drowové jsou natolik chytří, že by se tě vůbec oklamat nepokusili,“ namítl Tiago. „Poklady, o které usiluješ ty, nás zajímají velmi málo. Nám nejde o bohatství, ale o moc! Moc pro lady Lolth, stejně jako ty se snažíš získat moc pro…“

Odmlčel se a vědoucně se usmál, aby drakovi připomněl, proč s Gromphem a matronou matkou Quenthel dohodu vůbec uzavřel. Arauthator a jeho syn se zapojili do války kvůli pokladům, ale ne proto, aby si je nechali pro sebe, jak to draci dělávají. Ne, chromatičtí ještěři potřebovali hromady zlata a drahokamů, aby připravili cestu pro svoji bohyni bouře.

„Dělám vám laskavost, že ano?“ řekl drak.

Tiago kývl a usmál se. „Došlo v okolí Mitrilové síně k nějakému pohybu?“

„Jenom orků,“ odvětil drak, který trávil spoustu času tím, že kroužil nad Mitrilovou síní a špehoval pro Tiaga. „A na hřebeni nad západní branou a nad údolím, kterému říkají Strážcovo, se usadila legie obrů s válečnými stroji. Velký most přes řeku i jeho okolí jsou hustě obsazené orky. Kdyby se trpaslíci pokusili prorazit na východ, bude most stržen do Surbrinu.“

„Držel ses vysoko? Vysoko nad obry a orky?“

„Jak jsi chtěl.“

„Pak se příště snes níž,“ požádal Tiago.

Drak se na něj upřeně zadíval.

„Najdi jejich komíny a špehýrky,“ vysvětlil Tiago. „Najdi oblasti vysoko na hoře, kam bychom mohli umístit vlastní špehy.“

„Trpaslíci nejsou hloupí, drowe,“ nabádal drak. „Své komíny schovávají v propastech, roklích a hluboko v tmavých jeskyních. Snesu se níž, jak žádáš. A ty poletíš se mnou.“

Tiago věděl, že to není návrh, nýbrž rozkaz. Když nebude souhlasit, nevystaví se Arauthator riziku, že ho v okolí hory, která ukrývala Mitrilovou síň, zasáhne střelba z balist nebo magie. Ne když Tiago nebude ochotný přistoupit na stejné riziko.

Tiago kývl a napadlo ho, že by možná bylo moudré vzít s sebou i Ravela. Kouzelník by ho ochránil před studenými vichry, které se do něj budou na drakově hřbetě opírat, a jeho magie by jim mohla pomoct odhalit další tajemství chytrých obyvatel Mitrilové síně.

Přesvědčit Hartuska, aby stáhl obry a velkou část orků, bude obtížnější. Navzdory tomu, co řekl Arauthatorovi, drowové ve svrchních Temných říších trpaslíky Mitrilové síně nijak neomezovali a ani jim zvlášť neubližovali. Pochopili, že ze tří trpasličích citadel je Mitrilová síň nejsoběstačnější.

Trpaslíci by mohli zůstat ve své pevnosti donekonečna, což Tiago nemínil dovolit.

Ne když se jeho čas na povrchu krátil.

Ne když byl s nimi tam dole v díře Drizzt Do’Urden.

Doum’wielle ležela ve tmě na posteli ve svém pokoji a zírala na strop. Oči měla zalité slzami, ale ne kvůli bolesti, kterou cítila v čelisti. Spousta drowských mužů byla taková. Byli tak frustrovaní podřízeností vůči ženám své rasy, že pravidelně ubližovali takovým, jako byla Doum’wielle, kterým mohli bez obav nadávat do výkalů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomsta železného trpaslíka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.