© Bianca Bellová, 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0106-9 (PDF)

ISBN 978-80-275-0107-6 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0108-3 (MobiPocket)

Mému muži.

Výjev pozdě na jaře

Dokořán okno — sedím, čtu a sním

o Knize proměn. Vlaštoviček pár

se kmitá kolem police mých knih

a za listem list jako kapky deště

mi tuš kane s korun okvětních.

Čtu Knihu proměn, nemyslím,

jak dlouho bude letos jaro ještě.

Je Li (v překladu Bohumila Mathesia)

Na hřebeni kopce se proti slunci vlní tráva a mezi jejími stébly vidí Mona siluetu. Je to hřbet a rohy volka. Podél volka zlehka poskakuje drobná postava s prutem, je to překvapivé, že v takové výhni má někdo sílu skákat, je překvapivé, že se v takovém horku hýbou stébla trávy. Kde je vítr, aby s nimi pohyboval? A kdo je ta poskakující postava?

Mona si rukávem otře pot z čela. Uvolní se jí pramen vlasů a ona ho zastrčí zpátky pod čepec. V potrubí zaškrundá, jako by se v něm pohnulo nějaké zvíře. Jinak je klid, dokonce ani nikdo nesténá.

Čí je ta silueta, co má v sobě tolik radosti a energie? Babička bývala vitální, do svých sedmdesáti lezla po stromech, subtilnost by taky odpovídala, ale tahle postava měla energii dítěte, ano, byla to ona sama, která poháněla volka k chůzi nepřiměřeně rozmáchlými pohyby proutku, sukni spadlou na hubené boky. Volek se jmenoval Mun, nebo mu tak alespoň říkala, když ho oslovovala. Mune, zdalipak jsi slyšel o převaděčích mrtvých? zeptala se, významně zakoulela očima a zakryla si ústa. Mun k ní pomalu otočil hlavu a jeho velké, hloupé oči říkaly ne, o převaděčích mrtvých nikdy neslyšel.

Někdy se, Mune, stalo, že někdo umřel daleko od domova. To víš, že je špatně, viď, Mune, když tě někdo pohřbí daleko od domova? Vůl sklonil hlavu a bylo mu to líto. Když někoho pohřbí daleko od domova, tak nedojde klidu. Prostě nemůže bejt v klidu mrtvej, chápeš. Jsi neklidná mrtvola. A tak byli převaděči, který takovou mrtvolu dokázali kouzlem dovést až domů. Mohlo to trvat třebas týdny, záleželo, jak dalekou měli cestu. Tak ten člověk vedl toho mrtvýho celou cestu, šli hrozně pomalu, podle toho je poznáš, že jdou oba tak mátožně, ten převaděč musí toho mrtvýho pořád volat zpátky z říše mrtvejch, Mune, posloucháš mě vůbec? Mun pokývá hlavou, jako že poslouchá, a ona ho poplácá po zátylku. Na noc přespali v hostinci a ráno, dřív než se rozednilo, už byli zase na cestě. Ten umrlec měl na hlavě velkej slaměnej klobouk a přes obličej závoj. Převaděč i mrtvola byli oblečený ve fialovým. Dělal pomalý kroky, a když někoho potkali na cestě, všichni jim uhýbali, děti ječely „Mrtvola v klobouku!“ a utíkaly do polí. Jo, já taky.

Mun pomalu kladl nohu před nohu a přemýšlel o převaděčích mrtvých, Mona měla ruku položenou na jeho boku. Byl to dobrý volek, na poli pracoval znamenitě, zastal práci za dva. Vodila ho domů a pořád na něj mluvila. Díval se na ni svýma tupýma očima a bylo vidět, že jí sice nerozumí, ale snaží se. Když ho prodávali, nemohli ho dostat z chlíva, dokud nepřišla Mona. Odvedla ho na trh, kde oba plakali, když se našel kupec. Mun se za ní díval těma svýma blbýma očima, a ona pak měla ještě dlouho sny, ze kterých se budila s pláčem.

„Jeden exitus na velkém pokoji,“ hlásí jí sestra z denní služby, „ten pacient s průstřelem plic. Jedna akutní amputace kvůli sněti, jedna resuscitace.“

„Jak jsme na tom s analgetiky?“ zeptá se Mona, neochotně se vracejíc ze snění. Sestra z denní jen unaveně zavrtí hlavou. Po stěně ve výši jejích očí rozvážně přejde téměř průsvitný gekon.

„Dneska je horko,“ řekne Mona pro jistotu; vždy si připadá nesvá, když se nic neříká. Denní sestra kývne a pomalu si uvolní sponky, které jí přidržují čepec na vlasech.

Chlapec po amputaci křičí, Mona ví, že to bude náročná směna. Opiátů je málo, musí s nimi šetřit. Žurnální lékař spí a nepřeje si, aby ho budili, pokud nejde o život. Má za sebou těžký den, pracoval v předních liniích, a kdyby se aspoň trochu nevyspal, nebude moci ošetřovat vůbec. Ale Mona to zvládne i sama, je dost zkušená.

Pohlédne na kartu zavěšenou na čele postele, chlapec se jmenuje Adam. Má výrazné lícní kosti, typické pro lidi z kmenů žijících v horách. Rána je prosáklá krví, potřebuje převaz. Chlapec zasténá a pohlédne jejím směrem, oči má ale zastřené bolestí, zřejmě ji vůbec nevidí. Obličej má posetý krůpějemi potu. Mona si povzdechne a položí chlapci na čelo čerstvý obklad. Vztáhne k ní ruku. Nechá ho, aby se jí dotkl, jeho prsty se nečekaně propletou s jejími. Jeho ruka je horká, zachvácená horečkou.

„Bude dobře, Adame,“ řekne chlácholivě Mona.

„Strašně to bolí,“ zasténá.

Mona kývne, ano, je to tak, každý tady v nemocnici ví, že to strašně bolí.

„Pomozte mi.“

Jak mu má vysvětlit, že klíč od téměř prázdné skříňky s opiáty má u sebe žurnální lékař, který zrovna spí?

„Je to hanba,“ pronese starší muž z vedlejšího lůžka a nadzvedne se na jednom lokti. „Ti kluci nasazují životy, statečně bojují i za tebe! Přijdou o nohu, když ne rovnou o život. A ty ho necháš trpět jako zvíře! Hanba!“

„Buďte zticha,“ sykne na něj Mona. „Budíte pacienty.“

Čelo se jí pod čepcem zkrabatí. Z náprsní kapsy vytáhne teploměr a přísně na něj pohlédne. Pak ho chlapci jemně vsune do podpaží.

„Pít,“ zasténá chlapec.

Mona vklouzne do lékařského pokoje, kumbálku se stolkem s rozvrzanou židlí a jedním okopaným lůžkem vedle zdi. Pootevřeným oknem dovnitř vniká vůně kvetoucích mandloní. Doktor Kamran spí čelem ke zdi a hlasitě oddechuje. Klíče leží na stole, nebude to tedy žádné drama, Mona je prostě jen pomalu zvedne, aby o sebe kov nezacinkal.

„Co to děláš? Kradeš?“ zamumlá tiše doktor Kamran, hlas má ještě zastřený spánkem.

„Potřebuju sedativa pro toho chlapce po amputaci,“ vzdychne Mona unaveně, ví, že už z toho nevyklouzne.

Doktor Kamran jí pokyne rukou, aby šla blíž, ona pomalu jde, on vstane z lůžka a v pološeru lékařského pokoje se k ní zezadu přisaje jako améba. Mona pozoruje švába, který chvátá podél zdi, lascivní ruce, které jí chmatají po prsou, břiše a rozkroku, nevnímá. Je ráda, že doktoru Kamranovi nevidí do tváře, že nevidí velký mozol uprostřed jeho čela.

„Zlodějko špinavá! Já tě naučím, co se dělá se zlodějkama!“ zvolá za ní, ale ona už je venku, v ruce pevně tiskne klíče, kterými si na konci chodby otevře kabinet s léky a skříňku s opiáty.

Chlapec se trochu prohne v zádech, když se morfium poprvé smísí s krví, pak se zklidní a Mona ho drží za ruku, dokud se mu oči nezavřou. Pacient u okna pláče ze sna. Muž na vedlejší posteli se znovu zvedne na lokti a vykřikne: „Pelešila ses s doktorem, špíno, co? Chlapci, co za tebe nasazujou životy, tady umíraj, a ty zatím lákáš dobré muže do pekla!“

„Já jsem tě varovala,“ povzdechla Mona a vyvezla protestujícího muže i s lůžkem na chodbu. Dvakrát narazila do rámu dveří, než se strefila, a muž na lůžku zasyčel. Pak konečně zmlkl.

Hání pozoruje svoje nohy, dívá se, jak rychlý proud potoka deformuje jejich tvar a oblepuje je bublinami vzduchu. Je předjaří, vzduch je studený a voda ledová, až z ní bolí kosti. Stojí a počítá, aby překonal svůj rekord, ale když dopočítá do pětašedesáti, zakleje, protože zpozoruje, jak se mu na levý nárt přisály dvě pijavice. Najednou je jich celý shluk, blíží se k němu a vznášejí se na hladině, to znamená, že bude bouřka. Hání vyleze na travnatý břeh a zastrčí pod přísavky pijavic nehet, pak ale ztratí trpělivost a ty hnusné potvory odtrhne, krvácí to, jako když matka podřízne slepici. Zahodí pijavice do trávy a z jejich pootevřených čelistí zamazaných jeho krví se mu navalí. Dang sedí na trávě se stéblem v ústech.

„Pijavice?“ zeptá se nezúčastněně.

„Chce se mi z nich blejt,“ odpoví Hání.

„Svině,“ přikývne Dang.

„Představ si to, maj pět párů očí! Nepoblil by ses z toho? Blíží se bouřka,“ pokývne pak Hání směrem k obloze. V tu chvíli v dálce zahřmí.

Když přijde Mona ze služby domů, najde Atu ještě spícího. Zaspal do školy; jak mohl zaspat? Mona nezaspala jedinkrát za život, nikdy nepřišla pozdě.

„Vstávej, Ato.“

Chlapec spí s pootevřenými ústy, na polštář mu stéká slina. Mona se k němu skloní a položí mu ruku na rameno. Do očí se jí tlačí slzy, nedokáže sama říct proč. Džungle za oknem ustoupila, je slyšet jen vzdálené troubení aut a rikš.

„Zaspal jsi, chlapče.“

Ata se pohne a neochotně otevře oči, pak si tvář zakryje polštářem.

„Nepůjdu dnes do školy, mami.“

Mona mlčí, ví, že Atu nedokáže přimět, aby šel do školy, neumí ho podrobit své vůli. Už jako batole ji tahal za vlasy, kousal do tváří a kopal do holení, a ona mu nedokázala vzdorovat.

„Pojďme do Francouzské čtvrti na snídani,“ rozhodne se náhle. Ata si sundá polštář z hlavy a zkoumavě si ji prohlíží. Pomalu se posadí a soustředí se na své nohy.

„Ale zakryješ se,“ řekne pak potichu.

Mona mlčí.

„Nechci, aby mě zase cestou zastavovali známí a ptali se mě, proč nemáš zakrytou hlavu.“

„Dobře,“ kývne Mona a přetáhne si přes vlasy bílý šátek.

Mona sedí se synem v kavárně Chez Carol ve Francouzské čtvrti, pije ledovou kávu a pozoruje ho, jak se bez zájmu šťourá ve vejcích do skla.

„Dal bych si bagetu,“ řekne, a Mona mu objedná bagetu. Byly dny, kdy si Mona představovala tohle všechno a mnohem víc: bagetu, vejce do skla, dračí polévku, pečená holoubata, košíčky s mandlemi a mangovou zmrzlinu, představovala si to, jen aby přežila ty dlouhé, nekonečné dny, kdy měla na jídelníčku deset měsíců jedno jediné jídlo — koule z rýže. V pátek k nim dostala banán. Deset měsíců se každý týden na ten pitomý banán těšila, jako kdyby to byl parfait s čokoládou.

„Proč nechceš jít do školy, Ato?“

Ata se zamyslí, přimhouří přitom oči. Odežene toulavou kočku, která se mu otírá o nohu v očekávání almužny. Odsune od sebe talíř s jídlem, které sotva ochutnal. Moně se sevře srdce. Ráda by mu řekla, kolik odříkání ji ta bageta se sýrem ve francouzské kavárně stála, kolik převazů hnisajících ran, kolik omytých zadků a převlečených pozvracených nemocničních košilek. Neřekne nic.

Adam ztěžka dýchá, rána se po amputaci nehojí, antibiotika neúčinkují, infekce se rozšiřuje. Mona mu utírá čelo, chlapec horečnatě dýchá. Jejich pohledy se setkají, ale Mona ví, že ji nevidí, a pokud ji vidí, tak ji nevnímá. Za jeho postelí teče po zdi stružka vody. Ve vzduchu se vznášejí mikroskopické části kůže odrolené z nohou pacientů a permanentní zápach moči.

„Sednu si tady na chvíli,“ řekne Mona omluvně, „dneska je klid, snad už nikoho nepřivezou.“

Bere jeho ruku do svých dlaní, ruka je rozpálená a neklidně se chvěje. Mona sedí na pacientově lůžku, přesně za tohle se z nemocnice vyhazují nevychované návštěvy.

„Ššš,“ říká tiše. „Víš vůbec, co je Francouzská čtvrť?“ Adam nedá najevo, že by ji slyšel.

Název Francouzská čtvrť odkazuje k někdejším efemérním ambicím postavit ve městě Malou Paříž; vilky koloniálního stylu, náměstíčka s dávno nefunkčními kašnami, kovaná zábradlí. Secesní dům postavil architekt Babineaux, notorický opilec za zenitem, kterého si z hlavního města pozval starosta, aby tu vytvořil nevídanou krásu, dům o pěti patrech. Všechny domy ve městě byly nízké, maximálně jednopodlažní, stavět do výšky by bylo rouhání, které je milosrdný Bůh určitě okamžitě připraven potrestat. Ale starosta byl liberál moderního střihu, na pověry nevěřil a sám hned předem zaplatil zálohu na ten největší byt v celém domě, aby šel příkladem, jak s tmářstvím ve městě skoncovat.

Architekt Babineaux pracoval pomalu, s dlouhými prodlevami a pod bedlivým dozorem celého města. Zatímco si mnul obličej nad výkresy, na které dopadal popel z jeho cigaret, stál pod jeho oknem vždy nejmíň půltucet dětí a často i dospělých, kteří natahovali krky, navzájem se podpírali a zvedali, aby lépe viděli, a dohadovali se, zda to ten Francouz kreslí dobře. A proč kreslí levou rukou? Není to od ďábla?

Jednou se Babineaux cestou na radnici s projektem zastavil v nálevně, aby se před setkáním s radními posilnil palmovou kořalkou, ale celá věc se trochu zvrtla a protáhla, takže když Babineaux nakonec k radnici nejistě vykročil, padl přímo do strouhy, která podél hlavní cesty hučela každé odpoledne po dešti. Než se mu podařilo vstát, plány se úplně rozmočily, a Babineaux tak musel začít úplně od začátku. Mona si ho pamatovala jako nerudného zavalitého starce s velkým nosem a vyhaslýma očima. Prý za sebou v minulosti zanechal půvabnou Marion, která se mu v hlavním městě kurvila tak dlouho, až ji musel skoro uškrtit, a ona mu pak utekla a sama se vrátila do Paříže. To byly ale jenom nepodložené drby.

Když byl plán nejkrásnějšího domu nakonec hotov, sešla se nad ním nejen celá městská rada s manželkami, ale i všichni významní občané města, aby na něj beze slov hleděli, a přitom jim hlavami běželo tolik myšlenek na krásu, luxus, lásku a sebeobětování, že musel Babineaux na žádost městské rady přikreslit tři další patra a do nich ještě devět bytů, které by ukojily náhle vzplanuvší dekadentní touhy obyvatel města.

Práce pak připomínala stavbu babylonské věže, provázela ji řada nedorozumění, nedodržených termínů dodání, technologických pauz a Babineauxových stále se prodlužujících stavů naprostého ožralství. Paviání tlupy s oblibou podnikaly výpady na balkony, strhávaly čerstvé obložení a s vřískotem ho házely na ulici. Když se dodávka keramických bidetů z hlavního města zpozdila o půl roku, aby nakonec všechny dorazily puklé jako zkažená vejce, několik pověrčivých měšťanů z koupě bytu vycouvalo. To ale nevadilo, protože na bydlení v domě snů existoval dlouhý pořadník náhradníků.

Mona si na tu dobu pamatuje z fotky, je na ní s rodiči před kinem, otec má úzce střižený oblek, úzkou vázanku a úzký knírek. Tváří se vážně, jako by na něm ležela odpovědnost celého světa, jako by už předvídal svůj osud… Krásná žena, malá dcera, post významného žurnalisty a nutnost přesvědčit zbytek světa o dobru svého liberálního, ano, řekněme klidně pařížského pohledu na svět. Jednu ruku měl v kapse a za druhou držel ji, Monu, zamračené děvčátko v bílých podkolenkách. Matka měla květované šaty s krátkým rukávem a květinu ve vlasech, lodičky na klínku a úsměv jako filmová hvězda z plakátu. Stáli společně před kinem Europa, kde tehdy celé léto hráli Dlouhé prázdniny. Na ten film byly pořád fronty, každý obyvatel města ho viděl nejmíň pětkrát; toho léta začali místní mladíci vozit na mopedech své dívky, které si v oficíně nechávaly zastřihávat dlouhé hřívy.

„To bylo poslední léto,“ řekne Mona bez výrazu. Urovná Adamovi přikrývku, usnul, Bohu díky.

„Bolí tě záda?“

Přikývne.

Přistoupí k ní zezadu a jemně se dotýká jejích trapézových svalů, mne je svýma suchýma, upracovanýma rukama, dokud ona neřekne děkuji, to stačí.

„Udělám čaj, ano?“

Znovu kývne.

Kamil je hodný muž. Nebije ji, nebere si ji násilím. Chválí ji, když mu uvaří, i když se jí to třeba nepovede. Přítelkyni Maru její manžel tahal za vlasy po podlaze a kopal ji do břicha tak silně, že z ní vykopal exkrementy. Na přítelkyni Azun si její muž najal feťáka z ulice, který ji za honorář v ceně jedné dávky polil kyselinou. Mona si nemůže stěžovat, s Kamilem má klidný, vypočitatelný život. Kamil se jí občas letmo dotkne a chlapecky se usměje. Monu těší, že je pro něj pořád zdrojem radosti. Sama vnímá, že už není tak hezká, jak bývala, když se zasnoubili. Na rysech v obličeji se podepisuje gravitace, pevná dívčí kontura brady je ta tam. Ale to Kamil nevnímá, alespoň se o tom nikdy nezmínil.

Pootočí hlavu a pohlédne do pokoje svého syna. Pracovní stůl je opuštěný, ale svítí na něm lampička.

„Koukej, Ata zas nechal rozsvíceno,“ povzdechne si směrem k manželovi, ale on ji neslyší, napouští vodu do konvice. „Roztrhnu ho. Nikdy se to nenaučí.“

Světlo se stínidlem z pomalovaného rýžového papíru se nepatrně pohybuje nad stolem s otevřenými učebnicemi a prázdným hrnkem od kávy, jak dovnitř oknem proniká večerní vánek. Za rok Ata dostuduje a nejspíš půjde za prací do hlavního města, pomyslí si. Zbude tu po něm tíha vakua, prázdná židle a rozsvícená lampa s tím pitomým stínidlem. Už tu nebude, odejde jí ze života. Dá se na to připravit? Dá se to přežít?

Na sesterně si všimne, jak stěnou prorůstají kořínky nějaké rostliny, nejspíš mučenky, džungle chce svůj díl.

„Přivezli další raněné,“ odříkává denní sestra unaveně. „Jeden s prostřelenou hlavou, ten do rána nevydrží. Jedno lehké zranění nohy. Tomu chlapci se zanícenou nohou dělali kauterizaci, silná sepse.“

Mona přikývne.

„Přišly léky,“ dodá denní sestra.

„Ano? Antibiotika?“

Denní sestra zavrtí hlavou.

„Analgetika? Opiáty? Trankvilizéry?“

„Ne. Antiemetika. Vitamíny. Dětský sirup proti kašli.“

„Co?“

Denní sestra pokrčí rameny: „Neptej se mě.“

Adam má velké bolesti, Mona ho slyší křičet až do sesterny. Už pozná jeho hlas, zní v něm ještě nejistota přechodu od chlapectví k mužství, je ochraptělý z několikadenního úsilí přežít.

„Dobrý Bože, dej mi sílu,“ přivře Mona oči. Zkontroluje si v zrcadle čepec; když ho má příliš do čela, nesluší jí to. „Dej těm chlapcům sílu.“

Muž s prostřelenou hlavou umírá tiše. Netrvá to dlouho a Mona je ráda. Když tělo odvezou do márnice, zavolá sanitáře, aby přestlal postel. Povlečení je potrhané, kdysi nejspíš růžové, s hnědými skvrnami od jódu. Mona má teď více klidu a může si sednout k Adamovi na postel a držet ho za ruku.

„Kde máš mámu?“ zeptá se.

Chlapec neodpovídá, oči má otevřené, ale je z nich vidět jen bělmo. Pod oknem zabučí kráva.

„Že se ptám, viď,“ pousměje se Mona. „Že zrovna já se ptám.“

„Hání!“ volala matka, nejdřív na večeři, později už jen tak, ze strachu a setrvačnosti.

„Teď nemůžeme jít domů,“ zašeptal Dang a Hání přikývl. Teď prostě nemohli dělat něco tak banálního jako jít domů. Leželi v křoví vedle mýtiny na vrcholku kopce nad vesnicí.

„Co myslíš, že to bylo?“ zeptal se Dang a promnul si oči.

Hání zavrtěl hlavou, aby mu dal najevo, že je úplně blbý. Co by to tak asi mohlo být? To bylo přece úplně jasné, o tom nemohlo být sporu. I Hání měl na sítnici stále vypálený obrys elipsoidu, který se dlouho váhavě vznášel nad kopcem, než neslyšně přistál na lesní mýtině. Jeho měkce zeleně nasvícený podvozek byl žebrovaný jako tělo pijavice. Po obvodu poblikávala oválná okna.

Několik dlouhých desítek minut kluci zadržovali dech a čekali, kdy se něco stane, otevře se poklop na podvozku talíře, vystoupí mimozemšťani a navážou s nimi, Háním a Dangem, zástupci lidstva, nějakou mimosmyslovou komunikaci.

„Je mi zima,“ syknul Dang.

„Ještě vydrž.“

Pak se talíř stejně neslyšně vznesl a odletěl temnou letní oblohou pryč.

„Na co to kurva lítá?“ žasnul Dang. „Jak to, že to vůbec neslyšíme?“

„Nikdy to nikomu nemůžeme říct,“ řekl vážně Hání.

„Proč ne?“

Dang už se viděl, jak mu celá vesnice visí na rtech a nevěřícně vrtí hlavou.

„Nikdo ti neuvěří. Budou říkat, že jsi blbeček, kterej si spletl mimozemšťany se zatoulaným lampionem ze Svátku světel.“

„Nene!“ zvolal Dang a roztřásla se mu brada.

Hání pokrčil rameny.

„Budou tam stopy, uvidíš,“ křičel Dang. „Ráno tam budou po tý raketě stopy.“

Hání zavřel oči a v duchu si přehrával, co právě viděli. Existoval nějaký důvod, proč se to přihodilo právě jim dvěma, klukům z horské vesnice, kam ani nejezdil autobus. Měli to vidět právě oni dva, bylo to příliš osobní, příliš intimní. Nebylo to určeno pro jiné oči ani uši.

„Matka mě zabije,“ řekl Dang a snažil se potlačit vzlyk.

„Mě taky,“ kývl Hání a položil Dangovi ruku kolem ramen.

Druhý den šli spolu na kopec a hledali spálenou trávu a stopy po přistání vesmírného talíře, ale nenašli nic.

„Budu žít?“ zeptal se občas některý z pacientů. Mona se ošívala, nevěděla, co má odpovědět, jen už ji to teď tak nerozhodilo. Obyčejně sepjala ruce na břiše, pak vzala pacienta za ruku a řekla mu, že Bůh je jediný, kdo ví, jak s ním naloží. Bůh a ještě Dolores, hlavní sestra, které se přezdívalo Anděl smrti; když vstoupila do nemocničního pokoje, vždy neomylně poznala, který pacient se nedožije večera, ať už ležel klidně, nebo chroptěl a z uší mu tekla krev. Ukázala na něj beze slov prstem, a personál tak pochopil, že bude brzy volná postel, se kterou lze počítat. Mona tuto schopnost postrádala, a byla tomu ráda. Často chodila do sklepní chodby, která vedla k dnes již poloprázdnému skladu zdravotnického materiálu a krve a k pitevně a márnici. Tam opřená o stěnu tajně kouřila cigarety a pozorovala, jak jí obvodové zdi nemocnice pod tlakem kořenů praskají před očima, jak se do budovy neodbytně dobývá džungle. Co na tom záleží, kdy umřou?

Většina pacientů se ale neodvážila zeptat, nebo nebyli dostatečně při smyslech, aby toho byli schopni. Jako toho večera Adam. Dýchá povrchně a rychle jako pes, obličej má zpocený. Kdyby tu byla vrchní sestra Dolores, jistě by jediným pohledem dokázala uhodnout, jestli se chlapec dočká rána. Mona je ráda, že tu vrchní sestra není. Kdyby věděla, že dnes Adam skoná, asi by se jí špatně pracovalo.

Soustředěně mu měří teplotu, 39,6, vymění kapačku s antibiotiky, připíchne sedativa.

Sedne si vedle něj a položí si na postel ruku. Na ruku hlavu. Zblízka hledí, jak se chlapci rychle zvedá hrudník.

Osmiposchoďový dům slavnostně otevřeli toho léta, ze kterého měla Mona fotku s rodiči. Jeho fasáda s balkony byla bělostná jako prádlo, které se sušilo na slunci. Podlahy byly zdobené květinovými ornamenty z italské dlažby a schody lemovalo kování, jako když rozkvete zahrada. Předmětem největšího obdivu byla ale zdviž, která pomalu a důstojně jezdila mezi patry a vozila městskou honoraci nahoru a dolů, aby si mohla vychutnat, jak liftboy zlehka otvírá a zavírá kovové dveře a mačká tlačítka. Chudáci se tiskli u kovaného schodišťového zábradlí a jen s úžasem hleděli na kabinu výtahu a v opačném směru klesající či stoupající protizávaží.

Otec byl rozčilený a radostně vzrušený, že se v jeho městě podařilo postavit kus Paříže. Zlostně se rozkřikl na kluky, kteří zkoušeli ohnout kované kličky na okně v mezipatře, jednomu dal uměřenou facku za ucho. Pořád opakoval, jak je mu líto, že si tam bydlení nemohou dovolit. Matka se na něj usmívala, stoupala si na špičky a hladila ho po tváři. „Vždyť ty jsi mnohem šťastnější, než když se ti narodila dcera!“

Do domu se nastěhoval starosta i místostarosta, ředitel banky, ředitel pošty, policejní velitel, dva lékaři a zubař. Ředitel školy a několik obchodníků, soudce a šéfredaktor místního deníku, otcův nadřízený. Všichni se svými rodinami. Jedinou ženou, které se podařilo pořídit si v domě boudoir, byla madame Li, majitelka hambince, proti níž se mezi ostatními nájemníky okamžitě zvedla vlna odporu. Ale madame Li už měla podepsanou smlouvu a standardními způsoby nebylo možné ji z domu vypudit, protože na každého, kdo ve městě něco znamenal, měla nějaké kompromitující informace. S gustem tak chodila a dráždila bohabojné manželky a jejich frustrované muže svou napudrovanou tváří, cvakáním vysokých podpatků a těžkým parfémem.

Několik rezidentů mělo před domem dokonce zaparkovaný vůz — světle modré a černé sedany, pan Rúní, majitel kina a kavárny, měl dokonce kabriolet se střechou, která se s cukáním zvedala a zase skládala.

Na dvoře domu se každý den scházela parta dětí a pod různými záminkami se snažila proniknout dovnitř. Ve vstupní hale ale za stolem z těžkého dřeva seděl hlídač, který každého chlapce, jemuž se podařilo dovnitř proniknout, silně klepnul holí, i když vždycky do poslední chvíle vypadal, že spí.

Jen duchovní v šedém kaftanu každý den směrem k domu zahrozil pěstí. A občas odněkud přiletěl kámen a rozbil některé okno.

Kolik tehdy měla času, když byla s rodiči na kolaudaci pařížského činžáku? Kolik společných rán, kdy otec rychle upíjel černou kávu a nervózně si upravoval kravatu? Neměl k nervozitě žádný objektivní důvod, prostě to patřilo k jeho naturelu. Odpovídal vždy úsečně, na půl úst, jako by byl myšlenkami někde jinde. Mona to těkání, neklid, neschopnost setrvat na místě zdědila po něm, matka byla naproti tomu klidná, bez zjevných vnitřních rozporů. Byla přesně tím elementem, který otec potřeboval, tichá, vzhlížející, adorující, vždy stojící přesně tam, kde ji potřeboval.

Ráno matka uvařila otci kávu a Moně snídani — lívance, koblihy nebo sezamové rohlíčky — otec ráno nikdy nejedl. Toho léta si často kladla ruce na břicho a na bedra a často posedávala, taky málo jedla, zvláštní, že si na to teď Mona vzpomněla. Matka se ráda koupala ve vaně, kterou jí otec daroval ke svatbě, měla kované litinové nohy ve tvaru lvích tlap, u kterých Mona sedávala a umývala matce záda houbou plnou mydlin. Matka se pak položila do vody a dlouhé vlasy se jí rozprostřely na hladině mezi květy ibišku a byly ještě krásnější než obyčejně.

Toho léta ukázal Bůh městu, jak se trestá prostopášnost, a rozčísl pařížský dům na dva kusy. Ozvala se strašlivá rána, náhle, jako výstřel z děla, a pak dlouhé, ničím nepřerušované ticho. Až po chvíli se začal ozývat křik. Lidé se sbíhali z celého města a okolí, ale prach ze sutin ještě dlouho vířil vzduchem, takže neviděl nikdo nic. Všichni do sebe v tom mraku naráželi, padali a nadávali. První využili situace pouliční prodavači čaje, kteří s hlasitým vykřikováním upozorňovali na své zboží. Lidé jako omámení hledali po kapsách drobné a pili horký sladký čaj, jako by to mohlo nějak zastavit postupující zkázu.

Když utichl křik raněných a zvířený mrak prachu se usadil, zjevil se jim duch bývalého výstavního domu. Honosnou konstrukci jako by proťala obří sekera; byl rozkrojený jako žížala, kterou Mona se spolužáky pitvala ve škole. Zmizely stěny, a divákům se tak naskytl pohled do vykuchaných pokojů: na zdech stále visela zrcadla, rodinné fotografie a obrazy, stejně jako umyvadla obložená fajánsovou keramikou. V prvním patře zůstala u zdi růžová dětská postýlka i s vyděšeným batoletem, které se neodvážilo ani pípnout. Pokoje s náhodnými kusy nábytku, kývajícími se lustry a isfahánskými koberci napůl trčícími do prostoru připomínaly divadelní kulisy. Těžká kabina výtahu zůstala viset na silném ocelovém laně a ještě stále se houpala na úrovni třetího podlaží. Tam, kde v přízemí stávala recepce s mramorovým pultem, se tyčila hromada suti, pocukrovaná pestrobarevnými střevíčky madame Li s labutěnkami a šněrováním. Mona si představovala, jak botník madame Li vyvrhl najednou všechny její botky a ty jako pestrobarevné konfety letěly vzduchem, zpomaleně jako v americkém filmu.

Všichni přihlížející mlčeli jako zařezaní. Tiše na ně padal prach. Matka tiskla otci ruku a řekla, že si dnes prostě koupí večeři u stánku, že se jí nechce vařit. Když přišli domů, otec se rozplakal. Seděl na terásce za domem a po tvářích mu tekly slzy, nejdřív neslyšně, pak se rozvzlykal jako Mona, když jí spolužáci sebrali oběd. Monu to vyděsilo, jak by ne? Který otec před svým dítětem pláče? Netušila, že muži taky mají slzy.

„Svině bigotní,“ naříkal otec.

„Pst, někdo tě uslyší,“ domlouvala mu matka tiše.

Mona nevěděla, o kom otec mluví, ani co vlastně znamená to slovo. Opil se, a pak křičel nahlas. Matka u něj klečela, dokud se neuklidnil. Nakonec usnul na terase, matka ho přikryla lehkou přikrývkou a nechala hořet svíčku proti moskytům.

Raněné odvezli sem, do této nemocnice, kde dneska ze stejných stěn, ve kterých jsou ještě ukryty jejich steny a poslední zašeptání, prýští stružky bahnité vody a nezadržitelně prorůstají kořeny džungle.

Adam zanaříká. Mona se k němu nakloní, upraví mu polštář, položí mu ruku na čelo. Když vstane a urovná si stejnokroj, ucítí na svém zadku plácnutí. Trhne sebou a bleskově se otočí, ale Adam leží se zavřenýma očima a ztěžka oddechuje.

Háního otec matku plácal po zadku často. Bylo to láskyplné a milující gesto. Matka se zahihňala a ohnala se po otci, ale ten už se zase tvářil přísně a vážně se matky zeptal, jestli nemá nic lepšího na práci.

„Otec matku nemlátí,“ řekne Dang pyšně. Leží spolu na skalním výběžku nad tůní, kde se koupají holky, a odhánějí od sebe komáry.

„Můj otec ji taky nemlátí. To dělaj jen prosťáčci, co se neuměj ovládat.“

„No, třeba ten starej řezník, jak se jmenuje?“

„Kaša.“

„Jo, ten. Prej svojí starý jednou vyrazil oko.“

„Jo, pěstí. Kretén.“

„Když je moje matka neposlušná, tak ji otec nepustí do baráku. Nemluví s ní — což teda ona nepozná, protože on s ní stejně nikdy moc nemluví — ale ruku by na ni nikdy nevztáh. Není hovado. Je to soudnej člověk a matka z něj má respekt. Hele, ty nohy!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.